Стивън Кинг
Неизживени спомени

Превод от английски: Ирена Алексиева, 1994

chitanka.info

Посвещава се на Крис Лейвин,

който не знае всички отговори,

а само онези, които се търсят.

Дами и господа, внимание, моля!

Елате, приближете се, нека видят всички!

Искам да ви разкажа една история

— нищо няма да ви струва!

(А ако ми повярвате, ще се спогодим прекрасно.)

Стив Ърл

„Змийска отрова“

Чувал съм, че много кривват от правия път дори по селските улици, когато тъмнината е толкова гъста, че с нож да я режеш, дето се казва…

Хенри Дейвид Торо

„Уолдън“

БИЛ СИ ТУК И ПРЕДИ

Ами да. Видя ли някого — не го забравям никога.

Ела, дай да ти стисна ръката! Да ти кажа честно, познах те още по походката, преди да съм видял лицето ти добре. Това е най-подходящият ден да се върне човек в Касъл Рок. Не е ли прекрасно! Ловният сезон скоро ще започне, глупаците ще хукнат по горите да стрелят по всичко, което се движи и не е облечено в сигнално оранжево, а после ще дойде ред на снега и кишата… Но за това по-късно. Сега е октомври, а в Касъл Рок позволяваме на октомври да си стои колкото иска.

Ако питаш мен, това е най-хубавото време на годината. И пролетта не е лоша тук, но винаги бих предпочел октомври пред май. Уестърн Мейн е част от щата, която остава позабравена, след като отмине лятото и всички баровци с вили край езерото и нагоре по хълма си отидат в Ню Йорк и Масачузетс. Хората тук всяка година ги гледат как идват и си отиват — здрасти, довиждане, здрасти, довиждане. Хубаво е, когато пристигат, защото донасят със себе си градските си долари, но е хубаво и като си тръгват, защото отнасят и градските си дрязги.

Точно за дрязгите искам да ти разправя. Имаш ли време да поседнеш за малко? Ей там, на стъпалата към естрадата е добре. Слънцето е топло и от тук, в средата на градския парк, се вижда почти целият град. Само внимавай за трески! Стъпалата трябва да се рендосат и пребоядисат. Това е работа на Хю Прийст, но на него още не му е скимнало да я свърши. Той си пийва, да знаеш. То не че е кой знае каква тайна… Тук в Касъл Рок умеем да пазим тайни, но човек трябва добре да поработи, преди да си спечели уважение, а всички знаем, че Хю Прийст и работата отдавна не се погаждат.

Какво беше това?

О! Това ли? Какво ще кажеш, момче? Не е ли шедьовър? Такива листовки хвърчат из целия град! Мисля, че Уанда Хемпхил (мъжът й Дон държи Хемпхил Маркет) сама ги е разлепила навсякъде. Дръпни листовката от колоната и ми я дай. Хайде, не се срамувай! Не й е работа да лепи плакати по естрадата на градския парк!?

Боже Господи! Я виж това тук! Отгоре пише „ЗАРОВЕТЕ И ДЯВОЛА“. Изписали го с големи червени букви, че и пушек излиза от тях! Ще рече човек, че тия хартийки са пратени с препоръчана поща право от Тофет[1]. Ха! Ако не знае човек какво заспало градче е Касъл Рок, ще си помисли, че тук наистина сме го ударили на живот. Но ти знаеш как се раздуват нещата понякога в малко градче като това. Този път обаче преподобният Уили наистина си вкара таралеж в гащите. Сто на сто. Църквите в малките градчета… е, какво да ти разправям, сигурно сам знаеш как е. Уж се разбират на пръв поглед, а всъщност никога не могат да се спогодят като хората. Всичко върви по мед и масло и изведнъж, ни в клин, ни в ръкав — скандал.

Но този път врявата наистина ще бъде голяма. Католиците планираха нещо като „Вечер в казиното“. Щяха да го провеждат в залата „Рицари на Колумб“ от другата страна на града. Доколкото разбрах, всеки последен вторник от месеца. Събират пари да си поправят покрива на църквата. Става дума за „Св. Богородица“, трябва да си я видял на път за насам, ако си дошъл откъм Касъл Вю. Хубава е, нали?

„Вечерта в казиното“ беше идея на отец Бригъм, но Сестрите на Изабела му я откраднаха. Най-вече Бетси Фиг. На нея май й харесва да се разхожда в най-тясната си черна рокля и да играе блек джак, да върти рулетката и да вика: „Залагайте, дами и господа, залагайте.“ Всъщност, ако питаш мен, всички си паднаха по идеята. То не че е кой знае какво, пък и едва ли ще им навреди, но, изглежда, и на тях самите не им се вижда особено греховно.

Само дето преподобният Уили не го приема така. За него и паството му това си е истински грях. Той всъщност е преподобният Уилям Роуз и никога не е харесвал отец Бригъм. Нито пък отецът него. (Именно отец Бригъм почна да вика на преподобния Роуз „Барутлията Уили“ и Преподобният го знае.)

И преди между двамата хвърчаха искри, но след работата с казиното направо пламна вражда. Когато преподобният Уили научи, че католиците смятат да прекарат една нощ в хазарт, направо удари тавана с ръбестата си малка глава. Той плати от собствения си джоб за тези листовки за „ЗАРОВЕТЕ И ДЯВОЛА“, а после Уанда Хемпхпл и шивашката й групичка ги разлепиха навсякъде. Оттогава католиците и баптистите си говорят само на колоните на малкия ни седмичен вестник, където могат на воля да се джафкат и да си казват един на друг, че ще горят в ада.

Гледай там и ще разбереш какво имам предвид. Онази, дето току-що стана от пейката, е Нан Робъртс. Тя върти ресторанта „При Нан“ и май е най-богатият човек в града, след като старият Поп Мерил замина за големия битпазар на небето. Била е баптистка още преди да се роди. А онзи, дето върви насреща й, е големият Ал Джендрън. Той пък е по-католик и от папата и най-добрият му приятел е ирландецът Джони Бригъм. Сега гледай внимателно! Виждаш ли как вирнаха носове? Ха-ха! Какъв театър! Хващам се на каквото искаш, че там, където се разминаха тия двамата, температурата е паднала с двадесет градуса.

А сега гледай натам. Виждаш ли джипката на шерифа, паркирана до видеоклуба на ъгъла? В пея седи Джон Лапоант. Той уж следи за нарушители — в центъра трябва да се кара бавно, да ти кажа, особено като разпуснат учениците — но ако се вгледаш по-внимателно, ще видиш, че той всъщност зяпа една снимка, която е извадил от портфейла си. Оттук не я виждам, но знам, както знам моминското име на майка си, че това е моментална снимка на Джон и Сали Ратклиф, направена от Анди Клатьрбьк на панаира във Фрайбърг миналата година. На снимката Джон е прегърнал Сали, а тя държи плюшено мече, което той току-що й е спечелил на стрелбището. И двамата изглеждат толкова щастливи, че сякаш всеки момент ще се пръснат от щастие. Но това бе вчера, а сега сме днес, дето викат хората, и Сали е сгодена за Лестьр Прат, учителя по физическо в гимназията. Той е заклет баптист, също като нея. Джон още не може да преживее раздялата. Видя ли го как въздъхна? Здравата е хлътнал горкият. Само човек, който обича (или си мисли, че е влюбен), може да въздъхне така.

Забелязвал ли си, че проблемите и кавгите винаги стават от обикновени неща? Съвсем простички и на пръв поглед незабележими. Ето, ще ти дам един пример. Виждаш ли човека, който се качва по стълбите към съда? Не, не този с костюма; това е Дан Кийтън, председателят на градската управа. Говоря ти за другия, черния с работните дрехи. Това е Еди Уорбъртън, нощният пазач на кметството. Загледай го и забележи какво прави. Видя ли? Качи се на горното стъпало и погледна нагоре по улицата. Бас хващам, че гледа към сервиза „Съноко“. „Съноко“ е собственост на Сони Джакет и откакто преди две години Еди закара колата си там на поправка, между двамата пламна кръвна вражда.

Много добре си спомням тази кола. Беше съвсем обикновена „Хонда Сивик“, само дето на Еди не му се струваше толкова обикновена, защото бе първата и единствена нова кола, която той бе притежавал през живота си. А Сони не само си остави ръцете, но и удари Еди в сметката. Това е по думите на Еди. Ако питаш Сони, той ще ти каже, че Уорбъртън е решил да използва цвета си, за да направи отбив от цената. Нали знаеш как стават тия работи?

Та Сони Джакет даде Еди Уорбъртън под съд за обида и отначало в съдебната зала се вдигна врява, а после и по коридорите отвън стана напечено. Еди викаше, че Сони го бил нарекъл „тъп негър“, а Сони каза, че не го бил нарекъл негър, но останалото било вярно. Накрая никой не остана доволен. Съдията нареди на Еди да кихне петдесет долара на Сони, за което потърпевшият каза, че било обирджийство, а другият — несправедливост. После електрическата инсталация в новата кола на Еди се запали и цялата работа приключи с това, че новата хонда на Еди завърши на гробището за автомобили на Таун Роуд 5 и сега Еди кара един олдсмобил’89, който изхвърля масло. Еди и досега смята, че Сони Джакет има пръст в запалването на инсталацията.

Е, момче, стига ти толкова. Чу повече отколкото можеш да понесеш в горещ летен ден като този.

Но такъв е животът в малките градове. Дали ще е Пейтън Плейс или Гроувърс Корньр, или Касъл Рок — все тая: провинциалисти, които ядат пай, пият кафе и клюкарстват зад гърбовете си. Виж го Слоупи Дод, сам-самнчък, защото децата все му се подиграват заради заекването. Ето я и Миртъл Кийтън и ако ти се струва малко самотна или объркана, сякаш не знае къде се намира, то е, защото мъжът й (онзи дето се качваше по стълбите след Еди) не е на себе си от половин година насам. Виждаш ли колко са й подути очите? Ще рече човек, че е плакала или не е спала добре, а може пък и двете.

Отсреща Ленър Потър пък изглежда като излязла от кутия. Без съмнение отива в Уестърн Ауто да види дали специалните й органични торове са пристигнали. Тая жена има повече цветя в градината си, отколкото Картър — хапчета за черен дроб. Нямаш представа как се гордее с тях. Жените в града много-много не я харесват. Смятат я за снобка с нейните цветя, стъклени гердани и седемдесетдоларово бостънско къдрене. Така смятат хората и да ти кажа честно (нали сме седнали да си поприказваме на тия разкьртени стъпала), мисля, че са прави.

Ще речеш, че всичко е съвсем обикновено, но при нас в Касъл Рок, не всички проблеми са толкова прости. Казвам ти, да си знаеш. Всички помнят Франк Дод, патрулния полицай, които полудя преди дванадесет години и уби сума ти жени. Няма да забравят и кучето, което слизаше от хълма със зайци, а после сдави до смърт Джо Кембър и стария скитник. Кучето уби и добрия стар шериф Джордж Банерман. Сега Алън Пангборн му върши работата. И той е свестен човек, но никога няма да се издигне в очите на градчето колкото Големия Джорджи.

И онова дето се случи с Реджиналд Поп Мерил също не става всеки ден. Старият скъперник Поп държеше местния вехтошарски магазин. Казваше се „Емпориум Галориум“. Издигаше се ей там на празното отсреща. Запали се магазинът и толкоз, но има хора дето са го видели (или поне така разправят) и ако ги почерпиш някоя и друга бира в „Кроткия тигър“, ще ти кажат, че тоя пожар, дето изгори „Емпориум Галориум“ и умори Поп без време, не е бил случаен.

Племенникът му Ейс казва, че нещо страховито се случило на чичо му преди пожара — нещо като в „Зоната на здрача“. Естествено, Ейс въобще не беше в града, когато чичо му гушна босилека — тъкмо си довършваше четиригодишната присъда за влизане с взлом. (Хората открай време си знаеха, че Ейс Мерил ще свърши зле. Още като ученик той беше най-големият хулиган, който се е мяркал в тоя град, и децата, като го видеха да се разхожда с мотористкото си яке и каубойски ботуши, пресичаха на отсрещния тротоар.) И все пак хората му повярваха, да ти кажа. Може наистина да е имало нещо странно в онова, което се случи с Поп тогава. А може и да са просто приказки.

При нас всичко е като там, където си израснал. Хора, запалени по религия, хора влюбени, загадъчни, злобни… и от време на време — колкото да има разнообразие — по някоя страховита история като тази с Поп, дето я се е случила, я не. Но Касьл Рок все пак си остава хубаво място за живот и растеж, както пише на табелката, като влизаш в града. Слънцето проблясва весело в езерото и по листата на дърветата, а при ясно време от върха на Касьл Вю се вижда чак до Върмонт. Летовниците спорят върху неделните вестници и от време на време става по някое сбиване на паркинга пред „Кроткия тигър“ в петък или събота вечер, но като си тръгнат летовниците, спират и кавгите. Рок винаги си е било едно от добрите места, а когато някой стане раздразнителен, знаеш ли какво казваме? Казваме: „Ще му мине.“

На Хенри Бофорт например са му дошли до гуша глупостите, които Хю Прийст прави, като се напие, но… ще му мине. Уилма Джърсик и Пети Коб са побеснели една срещу друга, но и на Нети ще й мине (вероятно), а пък Уилма — тя така си кара открай време. Шерифът Пангборн още не може да преживее загубата на жена си и детето, но с времето и на него ще му мине. Артритът на Поли Чалмьрс не се оправя — всъщност даже отива на по-лошо — та може да не й мине, но пък ще свикне да живее с него. Милиони са свикнали.

Е, нахвърляме се един срещу друг от време на време, но иначе нещата вървят гладко. Поне така е било досега. Обаче трябва да ти кажа една истинска тайна, приятелю. Затова и те викнах, като видях, че си се върнал. Струва ми се, че ни предстоят неприятности — истински неприятности. Надушвам ги във въздуха като неочаквана гръмотевична буря. Кавгата между католици и баптисти за „Вечерта в казиното“; децата, дето се подиграват на Слоупи заради заекването; любовната мъка на Джон Лапоант, нещастието на шериф Пангборн… всичко това ще ни се стори детска игра в сравнение с онова, което се задава.

Виждаш ли онази сграда на Мейн Стрийт? През три къщи от празното място, където стоеше „Емпориум Галориум“. Със зелената тента отпред. А, точно тя. Витрините са замъглени, защото още не е отворено. На табелата пише „НЕИЗЖИВЕНИ СПОМЕНИ“. А, кажи ми какво, по дяволите, значи това? И аз не знам, но като че ли оттам идват лошите ми предчувствия.

Точно оттам.

А сега пак погледни нагоре по улицата. Виждаш ли онова момче? Онзи, дето бута колелото и сякаш сънува сладки сънища посред бял ден. Дръж го под око, приятелю. Мисля, че от него ще тръгне всичко.

Не, казах ти, не знам какво точно, но ти гледай това момче. И постой малко в града, а? Просто чувствам, че нещата не вървят на добро, а ако се случи нещо, по-добре ще е да има свидетел.

Познавам това момче — онова, дето бута колелото. Може би ти също го познаваш. Казва се Брайън някой си. Баща му продава щори и врати в Оксфорд и Саут Перис, ако не се лъжа.

Казвам ти, дръж го под око. Дръж под око всичко. Бил си тук и преди, но сега нещата ще се променят.

Знам го.

Чувствам го.

Наближава буря.

[1] Асоциация с Ада. Библ. — Местност близо до Геена, където са извършвани жертвоприношения с деца. Иеремия, 19:12. Б.ред. ↑

КНИГА ПЪРВА
Тържествено откриване

Първа глава

1

В малките градове откриването на нов магазин е велико събитие.

За Брайън Раск това не беше толкова голяма работа, колкото бе за останалите — като майка му например. През последния месец я беше чул да го обсъжда (не се казвало „клюкарстване“, защото клюкарстването било лош навик и тя не го правела) надълго и нашироко по телефона с най-добрата си приятелка Майра Ивънс. Първите работници бяха пристигнали в старата сграда, където преди това се помещаваше кантората за недвижими имоти и застраховки „Уестърн Мейн“, точно когато започна учебната година и оттогава работеха без прекъсване. Не че някой имаше представа какво точно смятат да правят — първата им работа бе да поставят голяма стъклена витрина, а втората — да я матират с пяна.

Преди две седмици на вратата се бе появила табела, закачена над фуния от прозрачна пластмаса.

ПРЕДСТОИ ОТКРИВАНЕ!

пишеше на табелата.

НЕИЗЖИВЕНИ СПОМЕНИ

МАГАЗИН, КАКЪВТО НЕ СТЕ ВИЖДАЛИ

„Няма да повярвате на очите си!“

— Ще бъде просто още един антиквариат — каза майката на Брайън на приятелката си.

По това време Кора Раск си беше полегнала на дивана с телефона в едната ръка, а с другата си хапваше пияни вишни и гледаше „Санта Барбара“ по телевизията.

— Просто още един антиквариат с купища фалшива ранноамериканска мебел и стари, плесенясали телефони с ексцентрична форма. Помни ми думата.

Това се бе случило малко след като бяха инсталирали и матирали новата витрина и майка му така убедено говореше, че Брайън просто трябваше да сметне въпроса за приключен. Само дето за майка му въпросите никога не приключваха напълно. Нейните разсъждения и предположения бяха толкова безкрайни, колкото проблемите на героите в „Санта Барбара“ или „Общинска болница“.

Миналата седмица първият ред на табелата пред вратата бе сменен с:

ТЪРЖЕСТВЕНО ОТКРИВАНЕ — 9 ОКТОМВРИ.

ДОВЕДЕТЕ ПРИЯТЕЛИТЕ СИ!

Брайън не се интересуваше толкова от новия магазин, колкото майка му или някои от учителите (бе ги чул да говорят за това в учителската стая на прогимназията в Касъл Рок, докато беше дежурен), но беше на единадесет, а едно здраво единадесетгодишно момче се интересува от всичко ново. Освен това името на магазина го озадачаваше. „Неизживени спомени“. Какво ли пък значеше това?

Бе забелязал промяната в табелата миналия вторник, като се връщаше от училище. Във вторниците се прибираше по-късно. Брайън се бе родил със заешка устна и макар че му направиха операция, когато бе още на седем, все още се налагаше да ходи на логопед. Пред всеки, на когото хрумнеше да го попита, той упорито настояваше, че мрази часовете по правоговор, но всъщност не беше така. Беше дълбоко и безнадеждно влюбен в мис Ратклиф и цяла седмица чакаше допълнителните си часове. Във вторник училището сякаш траеше с години и последните два часа Брайън винаги прекарваше с приятна тръпка в стомаха.

Часовете по правоговор се посещаваха от още четири деца, но никое от тях не живееше в квартала на Брайън и това страшно му харесваше. След час, прекаран в една и съща стая с мис Ратклиф, той се чувстваше прекалено екзалтиран, за да търси компания. Обичаше да се прибира бавно към къщи в късния следобед, побутвайки колелото, вместо да го кара, и да си мечтае за нея сред дъжда от есенни листа, които се сипеха отгоре му под мекото октомврийско слънце.

Пътят му минаваше покрай търговската част на Мейн Стрийт срещу Кметството и в деня, в който видя табелата за тържественото откриване, момчето залепи нос за стъклената врата на магазина с надеждата, че ще види какво е заменило масивните бюра и жълтеникавите стени на бившата кантора. Любопитството му обаче не бе задоволено. Бяха спуснали щори зад вратата и единственото, което успя да види, бе собственото си лице.

В петък, на четвърти, в седмичника на Касъл Рок се появи реклама за новия магазин. Текстът беше ограден с вълнообразна рамка, а отдолу бяха изрисувани две ангелчета, надули дълги фанфари. Рекламата всъщност не казваше нещо по-различно от онова, което можеше да се прочете на табелата пред вратата: името на магазина беше „Неизживени спомени“, щеше да бъде открит на 9 октомври в десет часа сутринта и естествено: „Няма да повярвате на очите си.“ Нямаше дори намек за това какви стоки собственикът или собствениците имат намерение да продават.

Това, изглежда, дразнеше Кора Раск. Поне дотолкова, че да я накара да пристъпи към едно от редките си сутрешни обаждания на Майра.

— Ще повярвам на очите си, дума да няма — викна тя. — Като видя тия месингови легла, дето уж са на по двеста родини, а имат печата на Рочестър, Ню Йорк на рамката си за тия дето ще си направят труда да погледнат под завивките — просто няма как да не повярвам на очите си.

Майра й отвърна нещо. Кора слушаше, взимаше си кашу и нервно предъвкваше, а Брайън и по-малкият му брат Шон седяха на пода в дневната и гледаха детско предаване по телевизията. Шон бе напълно погълнат от света на смърфовете, а Брайън, който също не беше безразличен към общността на малките сини човечета, надаваше ухо и на разговора.

— То-оочно така! — възкликна Кора с още по-голяма увереност и ентусиазъм на особено убедителния аргумент на Майра. — Високи цени и плесенясали антични телефони!

В понеделник след училище Брайън мина през центъра с двама-трима приятели и когато стигнаха до новия магазин, той забеляза, че над витрината е сложена тъмнозелена тента. На нея с големи бели букви пишеше „НЕИЗЖИВЕНИ СПОМЕНИ“. Поли Чалмърс, която държеше шивачницата наблизо, бе застанала на тротоара с ръце на изящно тънкото си кръстче и гледаше тентата с нещо средно между почуда и възхищение.

Самият Брайън, който малко разбираше от тенти, също се възхити. Това беше единствената истинска тента на Мейн Стрийт и придаваше на новия магазин собствен облик. Думата „изтънчен“ не беше част от речника на Брайън, но момчето веднага разбра, че няма друг магазин в Касъл Рок, който да изглежда така. С тентата той приличаше на онези супермаркети, които човек може да види в телевизионно шоу. В сравнение с него „Уестърн Ауто“ отсреща изглеждаше старомоден и провинциален.

Когато момчето се прибра, майка му седеше на дивана и гледаше „Санта Барбара“, хапвайки кремов пай и пиейки диетична кола. Тя винаги пиеше диетични напитки, докато гледаше телевизия, и Брайън все не можеше да разбере защо, имайки предвид какво си прокарва с тях, но бе решил, че е опасно да пита. Това можеше дори да я накара да се разкрещи, а когато тя крещеше, човек трябваше да си търси убежище.

— Мамо… — подхвана той, като метна учебниците си на плота и извади млякото от хладилника. — Знаеш ли какво — сложили са тента на новия магазин.

— Каква лента? — дочу се гласът й от дневната. Брайън си сипа мляко и застана на вратата.

— Тента. На новия магазин.

Тя стана, напипа дистанционното и изключи звука. На екрана Ал и Корин продължиха да говорят за сантабарбарските си проблеми в любимия им сантабарбарски ресторант, но сега само глухоням можеше да ги разбере.

— Какво? „Неизживени спомени“ ли?

— А-ха — отвърна момчето и отпи от млякото.

— Недей да мънкаш — смъмри го тя и натъпка остатъка от пая в устата си. — Отвратително е. Колко пъти трябва да ти повтарям?

„Колкото си ми казвала да не говоря с пълна уста“ — помисли си, но замълча. От малък бе свикнал да си държи езика зад зъбите.

— Извинявай, мамо.

— Каква тента?

— Зелена.

— Пресована или алуминиева?

Брайън, чийто баща продаваше щори за Дик Пери и фирмата му в Саут Парис, прекрасно разбираше какво има предвид майка му, но ако тентата беше такава, той едва ли щеше да я забележи. Тенти от алуминий и пресована ламарина имаше под път и над път. Половин Касъл Рок си бе сложил такива над прозорците.

— Не, платнена е. От брезент, струва ми се. Стои опъната и прави сянка. И е кръгла — ето така. — Той разпери ръце в полукръг, като внимаваше да не разлее млякото. — А отпред е написано името на магазина. Направо е страхотна, казвам ти.

— Ще припадна!

Това беше израз, който Кора често използваше да изрази възторг или гняв. Брайън отстъпи крачка назад да не би да е второто.

— Какво мислиш, че правят там, мамо? Може би ресторант?

— Не знам — отвърна тя и посегна към телефона на масичката. Наложи й се да премести Скуибълс, котката, програмата за телевизията и диетичната кола, но най-после го докопа. — Във всеки случай звучи ми съмнително.

— Мамо, какво всъщност означава „неизживени спомени“? Да не би да е…

— Не ме безпокой сега, Брайън. Мама е заета. В кутията за хляб има кифлички. Вземи си, ако искаш, но само една, че ще си развалиш вечерята — отсече майка му, докато звънеше на Майра по телефона.

Скоро двете вече оживено обсъждаха зелената тента.

Брайън, който не искаше кифли (обичаше майка си, но като я гледаше как яде, понякога му се изгубваше апетитът) седна на масата в кухнята, извади учебника си по математика и се зае със задачите. Беше буден и съзнателен ученик в това бе единственото домашно, което не бе написал в училище. Докато методично преместваше десетични точки и делеше числата, надаваше ухо и към разговора на майка си. „Я — отново казваше на Майра, — че това е още един магазин, в който ще се продават лепкави шишенца със стар парфюм и снимки на нечии починали роднини и просто е срамота да стават такива работи.“ Кора разправяше, че имало твърде много хора, чийто девиз в живота бил „Вземи парите и бягай“, а като споменаваше за тентата гласът й звучеше, като че ли някой умишлено се бе заел да я обиди и бе успял.

„Сякаш си мисли, че някой е трябвало да я предупреди“ — разсъждаваше Брайън, докато моливът му старателно закръгляше и делеше десетичните числа. Да, точно така. Хем беше любопитна, хем я беше яд и тази комбинация направо можеше да я съсипе. Е, скоро всичко щеше да стане ясно. И тогава майка му може би щеше да му разкрие голямата тайна. Или пък, ако продължаваше да е така заета, щеше да я разбере от следобедните й разговори с Майра.

Ала се случи така, че той научи много неща за „Неизживени спомени“ преди майка си, преди Майра и преди всеки друг от Касъл Рок.

2

В деня преди откриването на „Неизживени спомени“ той едва буташе колелото си на път за дома. Беше потънал в прекрасен сън посред бял ден (който нямаше да сподели, та ако ще и да го горяха с нажежено желязо и да му пускаха смъртоносни тарантули), в който молеше мис Ратклиф да отиде с него на панаира и тя се съгласяваше.

— Благодаря ти, Брайън — казва мис Ратклиф и в ъгълчетата на очите й — толкова сини, че изглеждаха бездънни — проблясваха сълзи на благодарност. — Напоследък… ми е така тъжно. Нали знаеш, изгубих любимия си.

— Ще ви помогна да го забравите — отвръща той решително, но гальовно. — Само ми казвайте… Брай.

— Благодаря ти — прошепва тя и се навежда към него така близо, че той долавя парфюма й — прелестен аромат на диви цветя. — Благодаря ти… Брай. И тъй като поне тази вечер ще бъдем момче и момиче, а не ученик и учител, можеш да ми викаш… Сали.

Тя е като хипнотизирана от това неочаквано разбиране, от тази неподозирана мъжественост.

„Може да е само на единадесет — мисли си, — но е по-истински мъж, отколкото Лестър някога е бил.“

Ръката й стиска неговата. Лицата им се приближават още и още.

— Не — мълви тя, а очите й са вече така големи и така близо, че той сякаш потъва в тях. — Не трябва, Брай… не е редно…

— Редно е, скъпа — отвръща й той и притиска устни до нейните.

След миг тя се дръпва и нежно прошепва…

— Ей, момче, гледай къде караш, мама му стара!

Изкаран от хипнозата, Брайън се озова пред пикапа на Хю Прийст.

— Извинявайте, господин Прийст — смутолеви и почервеня като домат.

Хю Прийст бе последният човек, когото би искал да вбеси. Работеше в комуналния отдел и се славеше с най-злия нрав в Касъл Рок. Брайън внимателно следеше движенията му. Ако Прийст тръгнеше да излиза от пикапа смяташе да се метне на колелото и да полети по Мем Стрийт със скоростта на светлината. Нямаше намерение да прекара следващия месец в болницата само защото си бе представял, че отива с мис Ратклиф на панаир.

Но Хю Прийст стискаше бутилка бира между краката си по радиото Ханк Уилямс младши пееше „Извисен и зареден“ и той се чувстваше прекалено уютно, за да предприеме нещо толкова радикално, като да съдере кожата на някакво си момче във вторник следобед.

— Отваряй си очите! — изръмжа и надигна бутилката, като не отместваше смразяващия си поглед от Брайън. — Защото следващия път изобщо няма да си правя труда да спирам. Просто ще мина през тебе и ще те размажа на пътя, приятел.

После включи на скорост и потегли. Брайън изпита безумното и слава Богу, краткотрайно желание да извика: „Голяма работа!“ след него, а сетне изчака оранжевата камионетка да завие по Линдън Стрийт и продължи пътя си. Със съня за мис Ратклиф, уви, за днес беше свършено. Хю Прийст го бе върнал в действителността. Мис Ратклиф не се бе скарала с годеника си Лестър Прат; все още носеше малкия си годежен пръстен с диамант и продължаваше да кара синия му мустанг, докато чакаше новата си кола да дойде от фабриката.

Предишната вечер Брайън ги бе видял двамата с Прат да лепят онези плакати за дявола и заровете на телефонните кабини по Лоуър Мейн Стрийт, заедно с още цяла сюрия хора. Само дето католиците си заминаха веднага след като си свършиха работата и отведоха и мис Ратклиф със себе си Така погледнато е смешно… но ако беше по-голям, той би бранил със зъби и нокти всеки един плакат, който тя е залепила със святите си ръце.

Замисли се за тъмносините й очи, за дългите й крака на танцьорка и почувства същото крайно възмущение, което винаги го изпълваше, като се сетеше, че през януари тя имаше намерение да смени прекрасното Сали Ратклиф със Сали Прат, което звучеше на Брайън като дебелана, която се пльосва на стръмно стълбище.

„Е — помисли си той, докато завиваше по Мейн Стрийт, — може пък да си промени решението. Всичко се случва. Може Лестър Прат да катастрофира, да получи тумор в мозъка или нещо от този род. Може дори да се окаже, че е пристрастен към наркотици. Мис Ратклиф никога не би се омъжила за наркоман.“

Тези мисли създаваха на Брайън странен комфорт, но не променяха факта, че Хю Прийст бе прекъснал съня му точно след най-вълнуващия момент (целуването с мис Ратклиф и най-вече докосването на дясната й гърда в Тунела на любовта на панаира). Всъщност идеята беше направо налудничава — единадесетгодишен ученик да води учителката си на панаир. Тя беше хубава, но беше и възрастна. Бе казала веднъж на класа, че през ноември ще навърши двадесет и четири.

И така, Брайън сгъна внимателно мечтите си по ръбовете, както човек би сгънал ценен документ, и ги пъхна на рафта в дъното на съзнанието си, където им беше мястото. После намести колелото си и смяташе да се прибере веднага вкъщи, но табелата пред новия магазин привлече вниманието му.

Нещо в нея се бе променило. Той спря и се вгледа.

ТЪРЖЕСТВЕНО ОТКРИВАНЕ — 9 ОКТОМВРИ. ДОВЕДЕТЕ ПРИЯТЕЛИТЕ СИ!

беше изчезнало и бе заменено от малка квадратна табелка, на която с червени букви на бял фон пишеше:

ОТВОРЕНО.

И толкоз. Просто

ОТВОРЕНО.

Брайън стоеше с колелото между краката, гледаше надписа и сърцето му заби по-често.

„Да не мислиш да влезеш? — попита се той. — Искам да кажа, дори да са отворили един ден по-рано, нямаш намерение да влизаш, нали?“

„Защо не?“ — отвърна си.

„Ами-ии… защото витрината още е матирана, щората на вратата — спусната. Ако влезеш, всичко може да ти се случи. Всичко. Ами, да. Представи си, че този, дето държи магазина, е Норман Бейтс или нещо такова и се облича с дрехите на майка си, а после убива клиентите, а? Остави“ — говореше добрата му половина и сякаш съзнаваше, че е загубила.

Брайън вече си представяше как ще каже на майка си. Как ще влезе и ей така небрежно ще подхвърли: „Мамо, онзи новия магазин, «Неизживени спомени»… отворили са го един ден по-рано. Влязох и поразгледах малко.“

Можете да се хванете на бас, че тя незабавно ще изключи звука на телевизора! И ще иска да чуе всичко от игла до конец!

Тази мисъл бе прекалено примамлива за Брайън. Той пусна стъпенката на колелото си, пъхна се бавно под сянката на тентата — отдолу беше поне десет градуса по-хладно — и тръгна към вратата на „Неизживени спомени“.

Щом сложи ръка на голямата старинна месингова топка, изведнъж му хрумна, че табелата може да не е вярна. Вероятно е стояла зад вратата, приготвена за следващия ден, и някой по погрешка я е сложил. Иззад спуснатата щора не се чуваше нито звук и мястото изглеждаше пусто.

Ала вече стигнал дотам, Брайън врътна топката… и тя поддаде. Езикът щракна и вратата на „Неизживени спомени“ се отвори.

3

Вътре беше мрачно, но не и тъмно. На тавана бяха монтирали релси със спот-лампи (специалитет на Дик Пери и фирмата му) и някои от крушките светеха, насочени към няколко стъклени витрини, подредени из просторната стая. Повечето от витрините обаче бяха празни. Лампите осветяваха малкото предмети, които все пак бяха изложени.

Дървеният под, който беше гол, когато тук се помещаваше кантората на „Уестърн Мейн“, сега бе покрит с плътен мокет с цвят на бургундско вино. Стените бяха боядисани в ослепително бяло. Мека светлина, бяла като самите стени, се процеждаше през матираната витрина.

„Е, явно е грешка — помисли си Брайън. — Дори не са подредили стоката още. Онзи, дето по погрешка е сложил табелката ОТВОРЕНО на входа, също по погрешка е оставил и вратата незаключена.“

Доброто възпитание изискваше в този случай момчето да затвори отново вратата отвън, да се качи на колелото и да се прибере у дома.

И все пак не му се тръгваше. В края на краищата намираше се в новия магазин и наистина виждаше интериора му. Майка му цял следобед щеше да го разпитва, като разбереше за това. Най-странното бе, че не беше съвсем сигурен какво вижда. Имаше десетина

експоната

(или стоки) във витрините и лампите наистина бяха насочени към тях — може би за проба — само дето Брайън изобщо не можеше да разбере какво представляват те. Е, поне със сигурност можеше да каже, че това не бяха месингови легла и плесенясали стари телефони.

— Е-хо? — викна той неуверено, без да помръдва от входа. — Има ли някой тук?

И тъкмо се канеше да хване топката на вратата отново и да си излезе, когато някой отвърна:

— Тук съм.

Висока фигура — в първия момент му се стори невероятно висока — излезе зад една от витрините от свод, прикрит със завеса от тъмно кадифе. Брайън изпита моментен и твърде ужасяващ пристъп на страх, но когато светлината на една от лампите падна върху лицето на човека, страхът му премина. Мъжът беше възрастен и лицето му излъчваше доброта. Той наблюдаваше момчето е любопитство.

— Вратата ви беше отключена — подхвана Брайън, — та си помислих…

— Разбира се, че е отключена — отвърна високият мъж. — Реших да отворя за малко. Нещо като… предпремиера. А ти си първият ми клиент. Ела, приятелю. Влез спокойно и остави част от щастието, което носиш със себе си!

Той се усмихна и протегна ръка. Усмивката му беше заразяваща. Брайън изведнъж почувства симпатия към собственика на „Неизживени спомени“ и нищо друго не му оставаше, освен да прекрачи прага и да стисне ръката на високия господин, без дори да се замисли. Вратата зад него се залости сама, но той дори не забеляза. Вниманието му бе привлечено от очите на високия мъж — тъмносини, като тези на мис Ратклиф. Сякаш двамата бяха баща и дъщеря.

Ръкостискането на мъжа беше здраво и уверено, но не болезнено. И все пак в него имаше нещо неприятно. Нещо… мазно и някак студено.

— Приятно ми е — каза Брайън.

Тъмносините очи се ококориха срещу лицето му като семафори.

— На мен също ми е приятно да се запознаем — отвърна високият мъж и така Брайън Раск се срещна със собственика на „Неизживени спомени“ преди когото и да било от Касъл Рок.

4

— Казвам се Лийлънд Гонт — представи се високият мъж. — А ти си…

— Брайън. Брайън Раск.

— Чудесно, господин Раск. А тъй като сте първият ми клиент, мисля, че мога да ви предложа специална цена за онова, което си харесате.

— О, благодаря — смути се момчето, — но не мисля, че мога да си купя нещо от такъв магазин. Няма да ми дадат пари до петък, пък и… — Той отново огледа полупразните витрини. — … изглежда, още не сте подредили цялата стока.

Гонт се усмихна. Зъбите му бяха неравни и изглеждаха жълтеникави на слабата светлина, но Брайън въпреки всичко намери усмивката му за изключително чаровна и отново не можа да се сдържи и й отвърна.

— О, да! — възкликна Лийлънд Гонт. — Това съвсем не е всичко. По-голямата част от… стоката ми — както я определихте — ще пристигне тази вечер. Но все пак имам няколко интересни неща. Разгледайте, млади ми господине Раск. Ако не друго, то поне с удоволствие бих изслушал мнението ви… Пък и сигурно имате майка, нали? Разбира се, че имате. Такъв прекрасен младеж като вас не може да бъде сирак. Прав съм, нали?

— Да, мама си е у дома — кимна с усмивка той и изведнъж му хрумна идея. — Искате ли да я доведа?

Ала още преди да изкаже мисълта си, вече съжаляваше. Не му се искаше да води майка си тук. На следващия ден господин Лийлънд Гонт щеше да принадлежи на целия град. На следващия ден майка му и Майра Ивънс щяха да се нахвърлят отгоре му заедно с останалите жени на Касъл Рок. Момчето предположи, че до края на месеца — какъв ти месец, може би дори до края на седмицата — господин Гонт вече нямаше да изглежда толкова странен и различен, но в този момент той все още беше сензация. В този момент все още принадлежеше само и единствено на Брайън Раск и на него му се искаше това да продължи.

И остана изключително доволен, когато господин Гонт вдигна ръка (пръстите му бяха изключително тънки и дълги, а показалецът и средният бяха съвсем равни на дължина) и поклати глава.

— Не, точно това не искам. Тя без съмнение ще доведе някоя приятелка със себе си, нали?

— Да — отвърна Брайън и си представи Майра.

— Даже може би две или три приятелки. Не, така е по-добре, Брайън. Нали мога да ти викам Брайън?

— Разбира се — възкликна развеселен.

— Благодаря ти. А ти ще ме наричаш господин Гонт, тъй като съм по-възрастен от теб, което не значи непременно и по-добър. Съгласен?

— Съгласен.

Брайън не разбра съвсем това за възрастните и добрите, но му харесваше да слуша как говори този човек. А очите му бяха наистина невероятни. Просто не можеше да откъсне поглед от тях.

— Ето така е по-добре — отвърна господин Гонт и потърка дългите си длани.

Сухата му кожа издаде съскащ звук, като раздразнена змия, която се кани да нападне.

— Ще разкажеш на майка си за магазина, може би дори ще й покажеш какво си си купил, ако си купиш нещо…

Брайън си помисли да каже на господин Гонт, че има всичко на всичко деветдесет и един цента, но се отказа.

— И тя ще каже на приятелите си, а те — на своите приятели… Виждаш ли, Брайън? Местният вестник може само да се надява, че ще постигне такава бърза реклама! Нямаше да постигна такъв ефект, дори да те бях наел да се разхождаш из улиците, облечен със сандвич-пано!

— Е, щом казвате — съгласи се Брайън. Нямаше преде тава какво е сандвич-пано, но беше сигурен, че за нищо на света няма да облече такова нещо. — Ще ми бъде приятно да поразгледам…

„…малкото, което може да се види“ — премълча от учтивост той.

— Ами гледай тогава! — подкани го господин Гонт и махна към витрините. — Чувствай се като у дома си Брайън.

Момчето едва сега забеляза, че мъжът е облечен в спретнато дълго сако от червено кадифе. Всъщност приличаше му на смокинг, като от разказите за Шерлок Холмс които бе чел.

Бавно отиде до най-близката витрина и погледна през рамо, сигурен, че господин Гонт ще го следва като сянка, но той все още стоеше до вратата и наблюдаваше първия си клиент със загадъчно задоволство, сякаш бе прочел мислите му. Момчето ненавиждаше собствениците на магазини да се тътрят подир клиентите си. Все му се струваше, че гледат да не би да счупиш или задигнеш нещо.

— Гледай спокойно, Брайън — окуражи го господин Гонт. — Пазаруването е удоволствие, когато човек има време да поразгледа, и мъчение, когато трябва да купува набързо.

— Вие да не би да сте някъде от Европа? — попита Брайън.

Начинът, по който мъжът построяваше изреченията, и това, че използваше „човек“ вместо второ лице единствено число, му направи особено впечатление. Напомняше му за оня наперен водещ на поредицата „Шедьоври на класиката“, която майка му гледаше, когато в програмата пишеше, че ще е любовна история.

— От Акрън съм.

— Това в Англия ли е?

— Това е в Охайо — отвърна сериозно Лийлънд Гонт, а после оголи големите си криви зъби в слънчева усмивка.

Изведнъж го напуши такъв неудържим смях, какъвто понякога предизвикваха репликите от филми като „Бар «Наздраве»“. Всъщност цялата тази история го караше да се чувства участник в телевизионно шоу. Такова едно загадъчно, но не опасно.

Прихна да се смее. За миг се притесни, че господин Гонт ще го сметне за невъзпитан (може би защото майка му винаги го обвиняваше в лошо държане и вследствие на това Брайън бе започнал да си представя живота като огромна невидима паяжина от правила и норми на поведение), но мъжът също се засмя.

Двамата се смееха в захлас и момчето си помисли, че отдавна не е имало толкова приятен следобед.

— Хайде, гледай, Брайън — махна с ръка господин Гонт. — Друг път ще си разправяме случки.

И Брайън гледаше. В най-голямата витрина, която спокойно можеше да побере двадесет-тридесет експоната, имаше само пет неща. Едното беше лула. Другото — снимка на Елвис Пресли. На нея Кралят (както винаги го наричаше майката на Брайън) беше наметнал червения си шал и бялото пилотско яке с тигъра на гърба и държеше микрофон пред плътните си устни. Третият експонат беше фотоапарат „Полароид“, а четвъртият — къс излъскана скала, с дупка в средата, пълна с кристални люспи. Кристалът, като вълшебен, улавяше и отразяваше светлината на лампите отгоре.

— Това е друза[1], нали? — попита Брайън.

— Браво! Ти си образован млад мъж, Брайън. Наистина е друза. Имам малки табелки за повечето от експонатите, но още не съм ги разопаковал, както и самите експонати впрочем. Ще трябва здравата да се потрудя, ако искам да съм готов утре сутрин — отвърна господин Гонт, но изобщо не изглеждаше притеснен.

Напротив, сякаш беше доволен, че стои и обслужва първия си клиент.

— А това какво е? — попита момчето и посочи петия експонат — парче дърво с размерите на показалец.

Стоката му се струваше твърде странна за провинциален магазин. Беше харесал Лийлънд Гонт от пръв поглед, но ако и останалите му неща бяха такива, бизнесът му едва ли щеше да процъфти. Ако човек иска да продава лули, снимки на Краля и късчета дърво, Ню Йорк е мястото, където трябва да направи магазин… или поне с такова впечатление бе останал Брайън, гледайки филмите по телевизията.

— А-аа! — възкликна господин Гонт. — Това наистина е интересен експонат. Сега ще ти го покажа.

Той прекоси помещението, застана пред витрината, извади дебела връзка ключове и без дори да погледне, хвана един от тях и отключи. После извади късчето дърво и каза:

— Дай ръка, Брайън!

— У-уу, по-добре да не го пипам — дръпна се той.

Като жител на градче, в което туризмът бе основна дейност, бе посещавал десетки магазини за сувенири и стотици пъти бе чел табелките с онова малко стихче:

„Приятно да го гледаш,

прекрасно да го пипнеш,

но счупиш ли го,

ще го купиш.“

Представяше си ужаса на майка му, ако счупеше дръвцето — или каквото беше там — и господин Гонт, вече не така дружелюбен и весел, му кажеше, че то струва петстотин долара.

— Защо? — вдигна вежди мъжът. Те всъщност бяха една вежда, рунтава и гъста, пораснала над очите му в непрекъсната линия.

— Ами, много съм несръчен.

— Глупости! Познавам несръчните момчета още щом ги видя. Ти не си от тях — възрази господин Гонт и сложи късчето дърво на дланта му.

Брайън остана малко изненадан, като го видя в ръцете си. Дори не си спомняше да е разтварял длан.

Но едно беше сигурно — на пипане това нещо изобщо не приличаше на дърво, а по-скоро на…

— Прилича на… камък — колебливо каза той и вдигна очи към господин Гонт.

— Да, вкаменило се е.

— Вкаменило! — впечатлен, разгледа късчето дърво по-отблизо и плахо прокара пръст по повърхността му.

Беше едновременно и гладко, и грапаво, а допирът до него не бе особено приятен. — Сигурно е старо.

— Над две хиляди години — отвърна тържествено търговецът.

— Е-хаа! — възкликна Брайън и едва не изпусна късчето дърво. Ръката му инстинктивно се сви да запази предмета… и изведнъж по тялото му премина странно чувство на обърканост. Усети, че… му се завива свят? Не, не беше замаян, а сякаш се отдалечаваше. Сякаш част от него напусна тялото му и се понесе нанякъде.

Възрастният мъж го гледаше с интерес, а големите му очи изведнъж станаха колкото чаени чаши. И все пак тази замаяност не беше ужасяваща, а по-скоро забавна и със сигурност по-приятна от допира до късчето дърво.

— Затвори очи! Затвори очи, Брайън, и ми кажи какво чувстваш!

Момчето затвори очи и застана така — неподвижен, изпънал ръка, стиснал късчето дърво в юмрука си. Не видя как горната устна на господин Гонт се изпъна като кучешка над големите му, криви зъби в гримаса на удоволствие или може би на очакване. Долавяше само някакво мъгляво усещане за движение — някакво полюшване… и звук, кратък и глух: туп-туп… туп-туп… туп-туп. Познаваше този звук. Това беше…

— Лодка! — извика въодушевено, без да отваря очи. — Сякаш се возя на лодка!

— Наистина ли? — попита търговецът и гласът му прозвуча безкрайно далечен.

Усещанията се засилваха. Сега Брайън сякаш подскачаше по дълги, лениви вълни. Чуваше далечни писъци на птици и по-близо — гласове на десетки животни: мучене на крави, кукуригане на петли, басово ръмжене на тигър — по-скоро израз на досада, отколкото на раздразнение… В тази едничка секунда почти усещаше дървото под краката си (същото онова дърво, от което се бе откъснало парчето) и изведнъж осъзна, че и собствените му крака вече не са обути в маратонки, а в някакви сандали…

Но картината си отиваше. Накрая се сви до малка бляскава точка, като светлината на телевизора, когато изгасне токът, и изчезна. Отвори очи, разтреперан и възбуден.

Юмрукът му така здраво стискаше късчето дърво, че с усилие разтвори пръсти й ставите му проскърцаха като ръждясали панти.

— Май-кооо! — прошепна той.

— Страхотно е, нали? — попита весело господин Гонт и измъкна късчето дърво от ръцете му с вещината на доктор, който вади треска от плът.

После върна чудатия предмет на мястото му и затвори витрината със замах.

— Страхотно е — съгласи се Брайън и гласът му излезе от гърлото почти като въздишка.

После се наведе и се вгледа в късчето дърво. Ръката му все още малко пареше там, където го бе държал. Всичките усещания — полюшването на палубата, ударите на вълните по кърмата, допира с дървото под краката му — все още витаеха в съзнанието му, макар да знаеше, че колкото и да е жалко, те ще преминат като сън.

— Чувал ли историята за Ной и ковчега му? — попита господин Гонт.

Брайън се замисли. Беше сигурен, че това е някаква библейска история, но обикновено се отвяваше нанякъде по време на неделните проповеди и часовете по религия.

— Да не е това онази лодка, дето обиколила света за осемдесет дни?

— Нещо такова, Брайън — засмя се мъжът. — Нещо такова. Е, това късче дърво се предполага, че е част от Ноевия ковчег. Разбира се, аз не мога да твърдя със сигурност, че е от там, защото хората ще си помислят, че това е опашата лъжа. Има сигурно пет хиляди души по света, които се опитват да продадат късчета дърво, дето уж са част от Ноевия ковчег, и поне петстотин хиляди, които се мъчат да пробутат парчета от Светия кръст, но аз мога само да кажа, че това късче дърво тук е на повече от две хиляди години, защото съм го изследвал в лаборатория и мога да твърдя, че е намерено в Свещената земя, макар и не на връх Арарат, а на връх Морам.

Цялата тази информация се потули някъде в главата на Брайън, но най-същественото остана.

— Две хиляди години! — възкликна той. — Сигурен ли сте?

— Напълно. Имам сертификат от Масачузетския технологичен институт, където го изследваха. Той си върви с експоната, разбира се. Но да ти кажа право, аз наистина смятам, че е възможно да е част от Ковчега. — Той загледа късчето дърво, а после вдигна ослепително сините си очи към Брайън и момчето остана като парализирано от погледа му. — В края на краищата връх Морам е на по-малко от тридесет километра птичи полет от връх Арарат, а в световната история са правени и по-големи грешки от това къде е била последната спирка на някаква лодка, пък било то и голяма. Особено когато легендите са се пренасяли от уста на уста с векове, преди да бъдат окончателно написани на хартия. Прав ли съм?

— Ъ-ха. Звучи логично.

— Освен това дървото предизвиква странни усещания, когато човек го вземе в ръка, нали?

— Ами, да.

Господин Гонт весело разроши косата на момчето и развали магията.

— Харесваш ми, Брайън. Ще ми се всичките ми клиенти да са толкова чудесни. Тогава животът на скромните търговци като мен би бил много по-лек.

— За колко… за колко бихте продали нещо такова? — попита Брайън и с разтреперан пръст посочи късчето дърво.

Едва сега започваше да осъзнава колко дълбоко го бе разтърсило преживяното. Беше като да долепиш рапан до ухото си и да чуеш шума на океана… само че триизмерно и съвсем осезаемо. Така му се искаше господин Гонт да му даде да подържи дръвцето отново, но не знаеше как да го помоли, пък и той не предложи.

— Ха, сега да видим. — Търговецът почукна с пръсти по брадичката си и го погледна лукаво. — Що се отнася до този експонат и до останалите наистина интересни неща, които продавам, цената зависи от купувача. От това какво купувачът би бил готов да заплати. Е, ти колко би дал, Брайън?

— Не знам — смутолеви момчето, мислейки за деветдесетте цента в джоба си. — Много!

Господин Гонт вирна глава и сърдечно се разсмя. Едва тогава Брайън забеляза, че косата на мъжа срещу него е посребрена само на слепоочията, макар да беше съвсем сива, когато го видя за пръв път.

„Сигурно е било от светлината“ — помисли си.

— Е, беше ми много интересно, Брайън, но наистина ме чака много работа и…

— О, да, да — замънка момчето, изведнъж осъзнало, че трябва да се държи прилично. — Аз също трябва да тръгвам вече. Извинявайте, че ви забавих толкова…

— Не, не! Не ме разбирай погрешно! — възкликна господин Гонт и сложи ръка на рамото му.

Брайън рязко се отдръпна. Надяваше се жестът му да не изглеждал прекалено неучтив, но дори и да беше, той просто не можеше да се въздържи. Ръката на мъжа бе твърда, суха и някак неприятна. Всъщност допирът с нея по нищо не се различаваше от допира с онова парче вкаменено дърво, което уж било част от Ноевия ковчег или каквото и да е там. Но господин Гонт бе прекалено зает да забележи инстинктивния жест на момчето и се държеше сякаш той бе нарушил етикета.

— Исках да кажа, че просто трябва да започнем пазарлъка. Всъщност не мисля, че е необходимо да разглеждаш останалите неща. Те не са кой знае колко, пък и ти вече видя най-интересните от тях. Но аз си знам стоката и дори без описа в ръка бих могъл да ти покажа нещо, което да те заинтригува, Брайън. Какво би ти харесало?

— Амии-и-и… — провлачи момчето.

Харесваха му стотици неща и в това беше проблемът — когато го питаха така направо, просто не можеше да реши кое от тях би му харесало най-много.

— В такива случаи не се мисли много — каза господин Гонт и макар гласът му да звучеше вяло, погледът внимателно изследваше лицето на Брайън. — Като те питам: Брайън Раск, какво най-много би желал в този момент, какво ще ми отговориш? Бързо!

— Санди Коуфакс — бързо отвърна той.

Не беше осъзнал, че дланта му се е отворила да поеме късчето от Ноевия ковчег, докато не го видя да лежи в ръката му. Не знаеше какво ще отговори, докато не чу думите да излизат от устата му. Ала щом ги чу, разбра, че те напълно изразяват желанията му.

5

— Санди Коуфакс? — замисли се господин Гонт. — Интересно.

— Е, не самия Санди Коуфакс, разбира се. Имам предвид негова снимка.

— С екипа на „Топс“ или на „Флийърс“?

Брайън не се беше и надявал, че следобедът може да стане толкова приятен. Търговецът разбираше от бейзболни картички, колкото и от реликви и друзи, а това наистина беше страхотно.

— „Топс“.

— Сигурно искаш първата му снимка — каза със съжаление господин Гонт. — Не мисля, че мога да ти помогна, но…

— Не — прекъсна го момчето. — Не от 1954. От петдесет и шеста. Тя ми трябва. Колекционирам снимки на бейзболисти от 1956. Татко ме запали по тях. Забавно е, а и само някои от тях са наистина скъпи — Ал Калайн, Мел Парнъл, Рой Кампанела и други от тяхната класа. Вече имам петдесет снимки, включително и тази на Ал Калайн. Струваше цели тридесет и осем долара. Доста ливади окосих, докато си я купя.

— Сигурен съм — отвърна мъжът с усмивка.

— Та, както казах, повечето от снимките от петдесет и шеста не са кой знае колко скъпи — струват по пет, седем до десет долара. Но виж, Санди Коуфакс в добро състояние може да ти излезе деветдесет, дори сто долара. През петдесет и шеста той не е бил толкова известен, но после е станал наистина велик. А по онова време „Доджърс“ все още са били в Бруклин. Хората обаче много-много не са ги обичали. Или поне така казва баща ми.

— Баща ти е напълно прав. Мисля, че имам нещо, което ще те направи много щастлив, Брайън. Почакай тук.

Той се пъхна зад завесата и го остави пред витрината с късчето от Ноевия ковчег, полароида и снимката на Краля. Момчето пристъпяше нетърпеливо от крак на крак и не смееше да се надява. Казваше си, че дори господин Гонт да има снимка на Санди Коуфакс с екипа на „Топс“ и дори да е от петдесетте, сигурно ще се окаже, че е от петдесет и пета или от петдесет и седма. Пък и наистина да е от петдесет и шеста, каква полза, като имаше по-малко от един долар в джоба?

„Е, поне мога да я разгледам, нали? — помисли си Брайън. — За гледане пари не взимат.“

И това беше един от любимите изрази на майка му.

От стаята зад завесата се чуваше потропване на кутии и глухо влачене на кашони по пода.

— Само минутка, Брайън! — провикна се малко задъхано господин Гонт. — Сигурен съм, че тук някъде имаше една кутия от обувки…

— Не се притеснявайте заради мен, господин Гонт! — викна на свой ред той, като силно се надяваше, че Гонт ще продължи да се притеснява, докато намери онова, което търси.

— Да не би пък да не е пристигнала още? — усъмни се собственикът на магазина.

Сърцето на Брайън замря.

— Но, не… почти съм сигурен, че… Чакай! Ето я!

Момчето направо щеше да се пръсне от вълнение.

Господин Гонт се показа зад завесата. Косата му беше разчорлена, по ревера на смокинга му имаше прах, но в ръцете си държеше кутия от маратонки „Джордан“. Той я постави на тезгяха и отвори капака. Брайън нетърпеливо надникна вътре. Кутията беше пълна със снимки на бейзболисти, всяка в целофанен плик, точно като в магазина за бейзболни артикули в Норт Конуей, откъдето понякога пазаруваше.

— Мислех си, че има опис, но уви! Но нищо. Както ти казах, знам стоката си. Това е много важно, когато човек продава по малко от всичко. Сигурен съм, че тук някъде имаше…

Гласът му постепенно утихна и той започна да се рови из кутията.

Брайън гледаше снимките, които пробягваха пред очите му, и немееше. Човекът, който държеше магазина за бейзболни артикули, имаше богата колекция, но съдържанието дори на целия му магазин не можеше да се мери със съкровищата, събрани в тази кутия от маратонки. Тук имаше реклами за тютюн със снимки на Тай Коб и Пай Трейнър, за цигари — с Бейб Рут, Доум Ди Маджо, Джордж Келър и дори Хайръм Дисен, едноръкият пичер, който бе играл за „Уайт Сокс“ през четиридесетте. „Лъки Страйк отива на война!“, пропагандираха те. И изведнъж, за части от секундата, Брайън мерна едно широко, спокойно лице над униформата на „Питсбърг“.

— Боже, не беше ли това Хоунъс Вагнер? — застина момчето. Сърцето му трептеше, сякаш малка птичка се бе заклещила в гърлото му и сега пърхаше да излезе. — Та това е най-ценната снимка на света!

— Да, да — отвърна разсеяно господин Гонт.

Пръстите му шеметно прехвърляха снимките — лица от друга епоха гледаха затворени зад целофанените си опаковки, лица на мъже, които бяха пълнили трибуните, на герои от велики и отминали златни години, години, за които днешното момче все още хранеше чисти и съкровени мечти.

— От всичко по малко, Брайън, в това е тайната на успешния бизнес. Разнообразие, удоволствие, възхита, удовлетворение… това е истинският живот. Обикновено не давам съвети, но ще ти е от полза да запомниш това… Я да видим сега… тук някъде беше… А ето!

Той измъкна една снимка от купа, като факир, който изпълнява някакъв трик, и я положи тържествено в дланите на Брайън.

Беше Санди Коуфакс.

Сниман през петдесет и шеста с екипа на „Топс“.

Имаше и автограф.

— На моя добър приятел Брайън, с най-сърдечни пожелания. Санди Коуфакс — прочете шепнешком момчето.

И повече не продума.

Просто погледна безмълвно господин Гонт и човекът се усмихна.

6

— Не съм я изфабрикувал, Брайън, нито пък съм го планирал. Просто съвпадение… Хубаво съвпадение все пак, не мислиш ли?

Все още не беше в състояние да говори. Целофанената опаковка и скъпоценното й съдържание странно тегнеха в дланта му.

— Извади я — подкани го търговецът. Гласът на момчето най-после се завърна в гърлото му и той простена като немощен старец.

— Не смея.

— Аз пък смея — отвърна господин Гонт, взе пликчето от ръцете му, отвори го с грижливо поддържан нокът, извади снимката и я пъхна в ръката му.

С върха на пръстите си Брайън усещаше грапавините по повърхността на снимката. Грапавините от писалката, с която Санди Коуфакс бе изписал името си… имената им. Подписът му бе почти като отпечатания, само дето там пишеше Санфърд Коуфакс, а тук — Санди. Освен това този тук беше съвсем истински. Бейзболистът бе държал тази снимка в ръцете си и собственоръчно бе изписал великото си име на нея.

Но на снимката имаше и друго име — това на Брайън. Някое момче със същото име бе стояло край игрището преди започването на мача и Санди Коуфакс, истинският Санди Коуфакс, млад, силен, все още неизживял славните си години, бе взел подадената му снимка и вероятно все още ухаещ на сладка розова дъвка, бе изписал името си на нея…

„И моето“ — помисли си Брайън.

И изведнъж то се върна, онова чувство, което бе изпитал, докато държеше вкамененото късче дърво. Но този път бе много по-силно.

Ухание на трева, свежа и току-що окосена.

Облак прах около „ръкавицата“ от конска кожа.

Викове и смях.

— Здравейте, господин Коуфакс, бихте ли ми дали автограф?

Продълговато лице. Кафяви очи. Тъмна коса. Той сваля набързо шапката, почесва се над челото и отново я слага.

— Естествено, малкия. — Взима снимката. — Как се казваш?

— Брайън, сър. Брайън Сегуин.

Драс, драс върху снимката и вълшебството е там завинаги.

Искаш ли да станеш бейзболист, като пораснеш, Брайън?

Въпросът е дежурен и той го задава, без дори да вдигне поглед от снимката, която държи в едрата си дясна ръка, за да може да пише с лявата, която скоро ще стане знаменита.

— Да, сър.

— Учи се тогава! — отвръща той и подава обратни снимката.

— Да, сър!

Но той вече си тръгва, затичва се по прясно окосената трева и сянката му подтичва след него.

— Брайън? Брайън!

Дълги пръсти щракнаха пред лицето му — пръстите на господин Гонт. Излезе от унеса си и видя приветливото лице на търговеца.

— Тук ли си, Брайън?

— Извинете — смутолеви момчето и поруменя. Съзнаваше, че трябва да върне снимката, да я върне и да се махне от това място, но сякаш нещо го задържаше. Господин Гонт гледаше право в очите му, право в съзнанието му и той за пореден път се почувства неспособен да извърне очи.

— Е — подхвана кротко мъжът, — да речем, Брайън, че ти си купувачът. Колко би дал за тази снимка?

Отчаянието натежа като камък в сърцето на момчето.

— Имам всичко на всичко…

— Ш-шт! — вдигна ръка господин Гонт. — Тихо! Купувачът никога не трябва да казва на продавача с колко пари разполага! Все едно да си дадеш портфейла и да изпразниш джобовете си на тезгяха! Ако не можеш да лъжеш, по-добре си мълчи! Това е основното правило на почтената търговия Брайън, момчето ми.

Очите му бяха толкова тъмни и големи, че Брайън сякаш плуваше в тях.

— Тази снимка има две цени, Брайън. Едната е в пари, другата — в услуга. Разбираш ли?

— Да — отвърна машинално.

Чувстваше се далече, далече… На хиляди километри от Касъл Рок, от „Неизживени спомени“, дори от себе си. Единствената реалност в тази далечна пустош бяха очите на господин Гонт — огромни и тъмни.

— Паричната стойност на тази снимка на Санди Коуфакс с автограф от петдесет и шеста година е осемдесет и пет цента. Така добре ли е?

— Да — съгласи се Брайън и гласът му долетя сякаш от вечността.

Съзнанието му плуваше нанякъде и… все повече се приближаваше до онази точка, в която всяко усещане замира.

— Добре — дочу се галещият глас на господин Гонт. — Споразумението ни върви добре. Що се отнася до услугата… познаваш ли една жена на име Уилма Джърсик, Брайън?

— Уилма ли? Разбира се — отвърна от бездната си. — Тя живее на ъгъла до нас.

— И аз така знам. Слушай внимателно, Брайън.

Мъжът сигурно бе продължил да говори, но той не можеше да си спомни какво бе казал.

7

Първото нещо, което момчето осъзна, след като се отърси от унеса си, бе, че господин Гонт го извежда учтиво на Мейн Стрийт, казва му колко му е приятно, че са се запознали, и го моли да разкаже на майка си и на всичките си приятели, че е бил обслужен почтено и вежливо.

— Да, разбира се — отвърна Брайън. Чувстваше се объркан… но и много ободрен. Сякаш току-що се бе събудил от сладка следобедна дрямка.

— И пак да дойдеш — подхвърли търговецът и затвори вратата.

На табелката пишеше:

ЗАТВОРЕНО.

8

На Брайън му се струваше, че е стоял в „Неизживени спомени“ с часове, но когато погледна часовника пред банката, той показваше четири без десет. Бяха минали по-малко от двадесет минути. Момчето понечи да се качи на колелото, но после опря рамката на тялото си и бръкна в джобовете на панталона си.

В единия имаше шест лъскави медни монети, а в другия — скъпоценната снимка с автограф на Санди Коуфакс.

Явно бяха сключили някаква сделка, макар че за нищо на света не можеше да си спомни каква точно. Помнеше само че се спомена името на Уилма Джърсик и толкоз.

На моя добър приятел Брайън, с най-добри пожелания Санди Коуфакс.

Каквато и сделка да бяха направили, то тя си заслужаваше.

Снимка като тази струваше повече от всичко на света.

Брайън я прибра грижливо в чантата си да не се измачка, метна се на колелото и забърза към къщи.

През целия път усмивката не слезе от лицето му.

[1] Геол. — Кух отломък от седиментна скала, по чиито стени се е отложил кристал. — Б.пр. ↑

Втора глава

1

Когато в малко американско градче се открива нов магазин, местните — макар да се държат провинциално в стотици други случаи — проявяват космополитно отношение, което градските им братовчеди едва ли биха постигнали. В Ню Йорк или Лос Анджелис нова галерия би привлякла вниманието на група вероятни клиенти или просто зяпачи още преди вратите да се отворят за пръв път. Новооткрит клуб може дори да събере тълпа от „папараци“[1], въоръжени с апарати и камери. Театралите на Бродуей пък още преди премиерата възбудено одумват всяка нова пиеса, която — успешна или не — предвещава разгорещени коментари.

Когато в малко американско градче се открива нов магазин, пред вратите му рядко се събира тълпа, а за фотографи и дума не може да става. След като решетките се вдигнат, вратите разтворят и новият магазин бъде обявен за открит, клиентите започват да се точат един по един в редичка, която без съмнение би поразила всеки аутсайдер с безразличието си и би била сметната за зла поличба за бъдещия просперитет на собственика.

Онова, което на пръв поглед изглежда като липса на интерес, често прикрива силен ентусиазъм и още по-силно любопитство. (Кора Раск и Майра Ивънс не бяха единствените жени в Касъл Рок, които загряваха телефонните кабели с предположения за „Неизживени спомени“ седмици преди откриването му.)

Но любопитството и интересът ни най-малко не променяха консервативния подход на провинциалните клиенти. Някои неща просто НЕ СА ПРИЕТИ, особено в онези типично американски градчета на север от Бостън. Това са общности, които девет месеца от годината функционират съвсем самостоятелно, без това да им пречи, и в тях се смята за неетично да се заинтригуваш прекалено бързо или пък по какъвто и да било начин да изразиш нещо повече от „случаен интерес“, така да се каже.

Между разглеждането на нов магазин в малък провинциален град и посещението на престижен прием в някой мегаполис има учудващо много прилики. И двете предизвикват силно въодушевление в участниците и се подчиняват на общи неписани нравила. Най-важното от тях е, че човек не трябва да идва пръв. Разбира се, все някой трябва да наруши този основен закон, защото иначе не би имало посетители, но един новооткрит магазин е обречен да остане празен поне половин час, след като табелката е обърната с надписа „ОТВОРЕНО“ навън, а всеки добър познавач би ви казал, че първите клиенти ще дойдат на групичка от двама-трима, а най-вероятно четирима.

Второто правило е, че клиентите, дошли на оглед, показват учтивост, която граничи със студенина. Третото — че никой не трябва да разпитва (поне при първото посещение) за произхода или надеждността на новия търговец, а четвъртото — че никой не трябва да носи подарък за добре дошъл, още по-малко пък нещо толкова ангажиращо като домашно приготвен кейк. И последното правило, също толкова желязно колкото и първото, гласи: Човек не трябва да си тръгва последен.

Този параден гавот, който може да се нарече „танц на женското любопитство“, трае от две до осем седмици и не се разиграва, когато някой местен отвори магазин. В такива случаи откриването по-скоро прилича на семейна сбирка — непринудена, освободена и доста скучна. Ала когато новият търговец е От Другаде (което винаги се казва така, че да се чуят главните букви), „танцът на женското любопитство“ е неизбежен като смъртта и силата на гравитацията. Когато пробният период приключи (никой не пуска обява във вестника, че е свършил, но всички някак си го разбират), става едно от двете: или търговията започва да тече нормално и доволни клиенти почват да носят закъснели подаръци и покани за посещения, или новият бизнес замира. В градчета като Касъл Рок новите инициативи се обявяват за „провалени“ седмици, дори месеци, преди злочестият съдържател да осъзнае сам факта.

Но в Касъл Рок имаше една жена, която не играеше по приетите правила, колкото и задължителни да изглеждаха те за останалите. Това беше Поли Чалмърс, която държеше „Ти шиеш и шиеш“. Никой не очакваше от нея нормално поведение. Тя бе смятана от жените в Касъл Рок (пък и от голяма част от мъжете) за Ексцентрична.

Поли създаваше много проблеми на самозваните обществени арбитри на Касъл Рок. Първо, никой не можеше да реши най-важния въпрос: беше ли Поли От Града или беше От Другаде? Наистина тя беше родена и почти израсна в Касъл Рок, но напусна града едва осемнадесетгодишна, след като забременя от Дюк Шийхън. Това беше през седемдесета и до 1987, когато се върна за постоянно, бе идвала в градчето само веднъж.

Това кратко посещение се бе състояло през седемдесет и пета, когато баща й умираше от рак. След смъртта му Лорейн Чалмърс претърпя сърдечен удар и Поли остана да се грижи за майка си. През пролетта на седемдесет и шеста Лорейн отново получи удар — този път фатален — и след погребението Поли (която дотогава бе поддържала изключителна тайнственост около себе си, ако питате жените от града) си тръгна отново.

Този път си замина завинаги!, бе общото заключение, а когато и последната Чалмърс, старата леля Еви, умря през осемдесет и първа и Поли не дойде на погребението, заключението бе обявено за доказан факт. И все пак преди четири години тя се върна и отвори шивачница. Макар че никой не знаеше със сигурност откъде е взела пари за новото начинание, всички решиха, че най-вероятно това е наследството на старата леля Еви. На кого другиго ще е завещала парите си тая стара кукумявка?

Най-заклетите привърженици на la comedie humaine[2] (а това бяха почти всички) се чувстваха сигурни, че ако дребният бизнес на Поли потръгне и тя се задържи в градчето, повечето от нещата, които ги вълнуват, щяха да им се разкрият с времето, Но в случая Поли много факти останаха забулени в тайна. А това наистина беше отчайващо!

Знаеше се, че е прекарала част от времето в Сан Франциско и толкоз. Лорейн Чалмърс беше по-потайна и от дявола, като станеше дума за блудната й дъщеря. Дали Поли беше ходила на училище там или някъде другаде? Въртеше си бизнеса, сякаш бе ходила на курсове и бе завършила с отличие, но никой не можеше да бъде сигурен дали е така. Беше сама, когато се върна, но дали се бе омъжвала, било в Сан Франциско, било по другите места, където е живяла през всичкото това време? И това никой не можеше да каже. Знаеше се само, че не се е омъжила за Шийхън — той бе отишъл във флота, бе се позавъртял там година-две и сега продаваше недвижими имоти някъде в Ню Хемпшър. И защо Поли изобщо се бе върнала да живее тук след толкова години?

Но най-много ги вълнуваше какво е станало с бебето. Дали хубавата Поли е направила аборт? Или пък го е дала за осиновяване? Дали пък не го е родила? И ако да, умряло ли е? Или пък е живо и до днес, ходи някъде на училище и пише редки писма на майка си? Никой не знаеше нищо по този въпрос и в известен смисъл загадките около „него“ бяха като трън в очите. Момичето, което бе забременяло и заминало с една „Сива хрътка“[3] сега беше четиридесетгодишна жена, която вече четири години живееше и въртеше бизнес в градчето, а те дори не знаеха пола на детето, заради което бе заминала.

Съвсем наскоро Поли Чалмърс направи поредната демонстрация на ексцентричност (ако изобщо имаше нужда от това), като тръгна с Алън Пангборн, местния шериф, който бе погребал жена си и детето си само преди година и половина. Такова поведение не можеше да се нарече Скандално, но то решително беше Ексцентрично и затова никой не се учуди, като видя Поли Чалмърс да крачи по тротоара на Мейн Стрийт от собствената си врата до тази на „Неизживени спомени“ в десет часа и две минути на девети октомври. Никой не се учуди и на онова, което носеше в облечените си с ръкавици ръце: метална кутия, в която можеше да има само кейк.

Както местните казаха впоследствие, това бе типично в неин стил.

2

Витрината на „Неизживени спомени“ беше излъскана до блясък и вътре бяха подредени десетина експоната — часовници, сребърни прибори, картини, прекрасен триптих, който чакаше някой да го изпълни със снимки на любими хора. Поли хвърли одобрителен поглед към изложените предмети и тръгна към вратата. На табелката отпред пишеше: ОТВОРЕНО. Когато завъртя дръжката и влезе вътре, над главата й издрънка медно звънче, монтирано след идването на Брайън Раск.

Магазинът миришеше на нов мокет и прясна боя. Беше изпълнен със слънце и когато Поли пристъпи навътре и огледа наоколо с интерес, в съзнанието й веднага се оформи впечатление.

„Ето това е успех! Още никой не е прекрачил прага, а начинанието вече е успешно. Забележително!“

Такива прибързани констатации не бяха характерни за нея, нито пък имаше навика да одобрява нещата от пръв поглед, но фактите просто бяха неоспорими.

Висок мъж стоеше наведен над една от витрините. Когато звънчето издрънка, той вдигна глава и се усмихна.

— Добър ден.

Тя беше практична и умна жена, която обикновено се справяше с всяко положение, но този път за миг се стъписа щом зърна очите на непознатия.

„Познавам го — бе първата мисъл, която доби очертание в мъглата. — Виждала съм този човек някъде. Но къде?“

Не, не го беше срещала, но тази увереност дойде едва по-късно. Може би е déjà vu[4], предположи тя — онова усещане за неизживян спомен, което почти всеки изпитва от време на време, чувство, объркващо и неясно, приказно и в същото време толкова прозаично.

Поли не беше на себе си за миг и успя само да му се усмихне смутено. После понечи да хване по-здраво кутията с кейка и по ръката й пробяга жестока болка, която като острие прободе китката й. Сякаш зъбците на огромна вилица се бяха забили в плътта й. Беше артритът. Болеше я неописуемо, но поне насочи вниманието й и тя успя да проговори, преди мълчанието й да бъде забелязано… Ала мъжът, изглежда, вече го бе забелязал. От ясните му, меднокафяви очи едва ли можеше да се скрие нещо.

— Здравейте — каза тя. — Аз съм Поли Чалмърс. Държа шивачницата през две врати оттук и си помислих, че след като сме съседи, би било добре да дойда и да ви поздравя с „добре дошъл“, преди да стане навалица.

Той се усмихна и лицето му светна. Въпреки острата болка, която все още пронизваше ръката й, Поли не можа да не му отговори със същото.

„Ако не бях влюбена в Алън — помисли си тя, — бил паднала в краката на този мъж, без дори да се замисля.“

Представи си как жените, които ще надникнат тук до края на деня, ще си тръгнат към къщи с тайни мераци по него, и тази мисъл я изпълни със странно въодушевление. Мъжът не носеше халка, а това щеше да налее масло в огъня.

— За мен е чест да се запознаем, госпожо Чалмърс — той и пристъпи напред. — Името ми е Лийлънд Гонт.

Той подаде дясната си ръка и леко се смути, като видя клиентката си да се дърпа.

— Извинете ме, дано не ви се стори нелюбезно, но не се ръкувам. Имам артрит — оправда се тя и за повече убедителност остави кутията с кейка на щанда и вдигна облечените си в ръкавици ръце.

Всъщност в тях нямаше нищо зловещо, но те наистина бяха деформирани.

Някои жени в града си мислеха, че Поли се гордее с болестта си. Че защо иначе ще я демонстрира така открито? Но истината беше съвсем друга. Макар да не бе суетна, тя все пак проявяваше грижа за външния си вид и грозотата на ръцете й я притесняваше. Затова първата й работа бе да ги изложи на показ и всеки път през главата й минаваше една и съща мисъл: „Ето. Свърши се. Сега вече може да продължим нататък.“

Хората обикновено показваха известно смущение при този неин жест, но Гонт не го направи. Просто хвана лакътя й с ръка, която й се стори твърде силна, и се здрависа с него, вместо с дланта й. Подобен жест беше прекалено интимен за първа среща, но Поли не остана шокирана. Напротив, стори й се дружелюбен и дори забавен. И все пак се радваше, че е бил кратък. Допирът със сухите ръце на мъжа беше неприятен дори през лекия шлифер, с който бе облечена.

— Сигурно не ви е леко да въртите шивачница с тази болежка, госпожо Чалмърс. Как въобще се справяте?

Това бе въпрос, който много малко хора й бяха задавали и като се изключи Алън, тя не си спомняше някой да я е питал така направо.

— Шиех по осем часа на ден, докато беше възможно. Стисках зъби и така… Сега имам пет-шест момичета, които работят за мен през свободното си време, а аз гледам да се занимавам повече с кройките. Все пак от време на време и аз сядам на машината.

Това си беше чиста лъжа, но тя я изрече по-скоро за свое успокоение, отколкото за нещо друго.

— Много се радвам, че наминахте. Да ви кажа право изпитвам истинска сценична треска.

— Така ли? Защо?

Що се отнасяше до хората, прибързаните преценки съвсем не бяха в стила на Поли и тя се учуди, дори малко поуплаши, от това колко бързо и естествено се бе сближила с този мъж, когото виждаше за пръв път.

— Безпокоя се, че никой няма да влезе в магазина ми.

— Ще дойдат — успокои го тя. — На всички им се иска да разгледат стоката ви — никой не е наясно какво може да се продава в магазин, наречен „Неизживени спомени“. Но по-важното е, че искат да видят вас. Това е. В малко градче като Касъл Рок…

— … никой не иска да изглежда прекалено заинтригуван — довърши мисълта й той. — Знам, бил съм на такива места. Здравият ми разум непрекъснато ми повтаря, че това, което току-що казахте, е самата истина, но има някакъв вътрешен глас, който непрекъснато ми нашепва: „Няма да дойдат, Лийлънд. Никой няма да влезе, помни ми думата.“

Поли се разсмя и си спомни, че се бе чувствала по същия начин, когато откри шивачницата преди години.

— А това какво е? — попита Гонт и посочи към кутията.

— Кейк. И ако познавам този град поне наполовина, колкото си мисля, бъдете сигурен, че е единственият, който ще получите днес.

Той се усмихна, искрено развълнуван.

— Благодаря ви! Много ви благодаря, госпожо Чалмърс!

А тя, която винаги бе мразила да й говорят на малко име, която проявяваше съмнение към всеки, който си позволяваше да го прави, изведнъж се чу да казва:

— Тъй като ще бъдем съседи, викайте ми Поли.

3

Кейкът беше страхотен и Лийлънд Гонт се убеди в това с отварянето на капака. После покани Поли да остане да хапне едно парченце с него. Тя заскромничи, той настоя.

— Сигурно сте оставили някого в шивачницата, а при мен в близкия половин час едва ли ще се осмели да влезе някой. Освен това имам да питам хиляди неща за градчето.

Поли се съгласи. Мъжът изчезна зад завесата да вземе прибори и тя го чу да се качва по стълби.

„Вероятно живее горе — помисли се тя. — Поне засега.“

Докато го чакаше, разгледа наоколо.

Красивата табелка на стената до вратата, през която бе влязла, гласеше, че магазинът ще бъде отворен от десет сутринта до пет следобед в понеделник, сряда, петък и събота и затворен, освен „по уговорка“, във вторник и четвъртък, до края на пролетта.

„Тоест — помисли си Поли с усмивка, — докато не пристигнат шантавите туристи с пълните си портфейли.“

„Неизживени спомени“ е антикварен магазин, отсъди тя след първоначалния оглед. Първокласен антикварен магазин.

Но по-внимателното вглеждане в стоките, изложени по витрините, я убеди, че заключенията й са малко прибързани.

Експонатите, които бяха подредени в деня, когато Брайън се отби — друзата, полароида, снимката на Елвис Пресли и другите дреболии — все още бяха там, но към тях бяха добавени още тридесетина други. Малък килим, който сигурно струваше състояние, висеше на ослепително белите стени — беше турски и много стар. В една от витрините имаше колекция от оловни войничета, вероятно антики, но Поли знаеше, че и онези, които бяха излети преди седмица в Хонконг, също имаха старинен вид.

Стоките бяха подредени по най-невероятния начин. Между снимката на Елвис, която според Поли можеше да се купи за по-малко от пет долара на всеки панаир, и един мижав ветропоказател във формата на американския орел, стоеше кристална лампа, която със сигурност струваше поне осемстотин долара, а можеше да стигне и до пет хиляди. Очукан чайник беше сложен между две разкошни френски кукли, за чиято цена тя не смееше и да помисли.

Имаше колекция от рекламни картички и снимки на знаменитости, стойка с долнопробни списания от тридесетте („Странни истории“, „Невероятни случки“, „Страховит разкази“), радиошкаф от петдесетте, оцветен в онова отвратително бозаво, което е било на мода тогава.

Повечето от артикулите — макар и не всички — имал малки обяснителни табелки: ТРИКРИСТАЛНА ДРУЗ ОТ АРИЗОНА, КОМПЛЕКТ ГАЕЧНИ КЛЮЧОВЕ. Надписът пред парченцето дърво, което толкова бе впечатлило Брайън, гласеше, че това е ВКАМЕНЕЛОСТ ОТ СВЕЩЕНАТА ЗЕМЯ, а пред картичките и списанията пишеше: РАЗПОЛАГАМЕ И С ДРУГИ ПРИ ПОИСКВАНЕ.

Всички стоки, антики или кич си приличаха по едно: на никоя от тях нямаше цена.

4

Гонт се върна с две обикновени порцеланови чинийки нож и две вилици.

— Всичко е нагоре с краката — призна си той и отвори кутията с кейка. — Ще си потърся къща веднага щом нещата тук се канализират, но засега мисля да живея над магазина. Горе няма къде да стъпиш от кашони. Господи колко мразя кашоните! Кого ще ми препоръчате…

— О, не, не толкова голямо! — запротестира Поли. — Не бих могла да го изям!

— Разбрано — отвърна весело търговецът и положи парчето шоколадов кейк в една от чиниите. — Това ще е за мен. Яж, Мурджо, яж! Така добре ли е?

— Дори по-тънко.

— Не мога да режа по-тънко от това — засмя се и отряза парченце от кейка. — Ухае божествено! Много съм ви задължен. Поли.

— О, няма защо.

Наистина ухаеше прекрасно, а Поли не беше на диета. Първоначалният й отказ не бе просто проява на учтивост. През последните три седмици в Касъл Рок беше истинско лято, но в понеделник времето изведнъж захладня и ръцете й реагираха изключително болезнено на промяната. Болката вероятно щеше да поутихне, след като ставите й свикнеха с по-ниските температури (винаги бе ставало така и макар да не беше сляпа за неумолимото прогресиране на болестта тя се молеше и този път да й се размине). Но от сутринта положението бе направо нетърпимо. В такива случаи никога не можеше да бъде сигурна в ръцете, които все по-малко я слушаха, и в началото отказа кейка от страх, че няма да се справи.

Сега свали ръкавиците си и раздвижи плахо дясната ръка. Свирепа, хищна болка прониза ставите й и пропълзя към лакътя. Поли раздвижи ръка отново и стисна устни в очакване. Болката този път бе по-слаба и това я поуспокои. Всичко беше наред. Нямаше да изпита изцяло удоволствието от яденето на кейк, но щеше да се справи. Взе внимателно вилицата, като се стараеше да свива пръстите си, колкото се може по-малко, и пое първата хапка. Гонт я гледаше със съчувствие.

„Сега ще започне да ме успокоява — помисли си тя мрачно. — Ще ми каже какъв тежък артрит е имал дядо му или бившата му жена, или Бог знае кой.“

Но той не го направи. Просто хапна от кейка и затвори театрално очи.

— М-ммм, зарежете шиенето и кройките! Та вие трябва да отворите ресторант!

— О, не съм го правила аз, но ще предам комплиментите на Нети Коб, моята хазяйка.

— Нети Коб? — повтори замислено и лапна поредната хапка.

— Да, познавате ли я?

— О, едва ли. — Звучеше като човек, който внезапно се е върнал в действителността. — Не познавам никого в Касъл Рок, но ако има начин да ви отнема Нети…

— Никакъв — отвърна Поли през смях.

— Щях да ви питам за агентите за недвижими имоти. Според вас кой е най-надежден?

— О, всички са крадци, но Марк Хоупуел изглежда по-стока от останалите.

Той се задави от смях, закашля се и сложи ръка на устат; си да спре дъжд от трохи. Ако ръцете й не бяха толкова болни, тя би го потупала дружески по гърба. Чужд или не този мъж й харесваше.

— Ох, извинявайте! — смутолеви той, все още кашляйки. — Но сте напълно права. Наистина са крадци.

Ако беше друг тип жена, ако не криеше толкова усърдие собственото си минало, Поли би попитала Лийлънд Гонт за толкова много неща. Защо е дошъл в Касъл Рок? Къде е бил, преди да дойде там? Дълго ли ще остане? Има ли семейство? Но тя не беше такъв човек и затова с удоволствие отговаряше на неговите въпроси. Още повече, че никой от тях не се отнасяше лично до нея. Той искаше да разбере що за градче е Касъл Рок, каква е клиентелата по Мейн Стрийт през зимата, дали има някъде наблизо ресторантче, където би могъл да похапва, какви са застраховките и стотици други неща. Докато говореха, той извади малко кожено тефтерче от джоба на синия си блейзър и внимателно записа всяко име, което спомена.

Когато Поли погледна към чинията си, парчето кейк вече бе свършило. Ръцете все още я боляха, но тя се чувстваше далеч по-добре, отколкото когато бе пристигнала. Спомни си, че заради болките почти се беше отказала да идва, но сега се радваше, че все пак е дошла.

— Трябва да тръгвам — каза тя и погледна часовника си. — Розали ще си помисли, че ми се е случило нещо.

Гонт старателно сложи чиниите една върху друга, подреди вилиците отгоре и затвори капака на кутията.

— Ще ви я върна, щом свърши кейкът. Става ли?

— Разбира се.

— Сигурно още този следобед — сериозно каза той.

— О, няма нужда да бързате толкова — подметна през рамо, докато Гонт я изпращаше към вратата. — Беше ми много приятно, че се запознахме.

— Благодаря ви, че наминахте. — За миг си помисли, че той отново ще се „ръкува“ с лакътя й, и я обзе глупаво отвращение от сухите му ръце. Той обаче не я докосна. — Благодарение на вас денят, от който толкова се страхувах, се превърна в истинска премиера.

— Не се притеснявайте, всичко ще се нареди.

Поли отвори вратата да излезе, но се спря. Не беше любопитствала за миналото му, но имаше нещо, което й бе направило силно впечатление и за което не можеше да не попита.

— Стоката ви е много интересна…

— Благодаря.

— … но никъде не видях цени. Защо?

Той се усмихна.

— Това е малък каприз от моя страна, Поли. Винаги съм смятал, че удоволствието от покупката идва с пазарлъка. Сигурно съм бил източен търговец на килими в предишния си живот, макар че в днешно време хората не вярват в такива работи.

— Значи се ориентирате според клиента? — реши да го под разни малко тя.

— Може да се каже — съгласи се напълно сериозно собственикът и дълбочината на кадифените му очи отново я порази. — По-скоро бих го нарекъл определяне на цената според необходимостта.

— Разбирам.

— Наистина ли?

— Или поне така ми се струва.

— Радвам се тогава — усмихна се той.

— Е, господин Гонт, желая ви успешен ден…

— Лийлънд, ако обичате. Или само Лий.

— Значи Лийлънд. И не се притеснявайте за клиентите, според мен до петък ще трябва да си наемете човек да ги изкарва от тук в края на работното време.

— Дано да сте права. Би било чудесно.

— Довиждане.

— Чао — подхвърли той и затвори вратата след нея. После застана зад стъклото и проследи с поглед Поли Чалмърс, която тръгна надолу по улицата и в движение сложи ръкавиците на болните си ръце — безформени и толкова контрастиращи с останалата част от тялото й, което, макар да не бе забележително, все пак беше стройно и красиво. Гонт се усмихна. Устните му се дръпнаха назад над неравните зъби и лицето му стана свирепо и хищно.

— Точно ти ми трябваш — прошепна в празния магазин. — Ще свършиш чудесна работа.

5

Предположенията на Поли напълно се потвърдиха. До края на деня част от мъжете и почти всички жени на Касъл Рок минаха през „Неизживени спомени“ на бърз оглед. Всички до един още с влизането започваха да се извиняват на Гонт, че имат само минутка, защото уж били тръгнали нанякъде.

Стефани Бонсейнт, Синтия Роуз Мартин, Барбара Милър и Франсин Пелтие бяха първи. Те пристигнаха едновременно няма и десет минути, след като Поли бе забелязана да си тръгва от новия магазин (новината за нейното напускане светкавично и подробно се разпространи но телефона и безотказния телеграф, който тече по живите плетове в задните дворове на селищата в Нова Англия).

Стефи и приятелките й разгледаха, ахкаха, ухкаха и се извиниха на Гонт, че не могат да останат повече, защото това бил денят им за бридж (като пропуснаха да го уведомят, че седмичната партия започва не по-рано от два следобед). Франси го попита откъде е дошъл. Той и отвърна, че е от Акрън, Охайо. Стефи се поинтересува дали е в антикварния бизнес отдавна. Гонт й каза, че не определи дейността си точно като антикварен бизнес. Синди искаше да разбере откога господин Гонт е в Нова Англия. „От известно време — отговори той. — От известно време.“

И четирите се съгласиха впоследствие, че магазинът е интересен (Толкова странни неща!), но разговорът със собственика изобщо не е дал желаните резултати. Човекът бил по-несговорчив и от Поли Чалмърс. И тогава Бабс отбеляза нещо, което всички знаеха (или понеси мислеха, че знаят): Поли е била първият човек, влязъл в новия магазин, освен това е донесла и кейк. Може би, отсъди Бабс, Поли е познавала господин Гонт… От Преди, от онова време, което тя бе прекарала Другаде.

Синди Роуз прояви интерес към една ваза в стила на Лалик[5] и попита господин Гонт (който, както всички отбелязаха със задоволство, стоеше наблизо, без да се натрапва) колко струва.

— А вие колко мислите? — усмихна се той.

Тя кокетно отвърна на усмивката му и възкликна:

— А-аа! Значи така работите, господин Гонт.

— Да, точно така.

— Е, тогава може би ще губите повече, отколкото печелите. Янките не се поддават на пазарлъци — отсъди Роуз, а приятелките й наблюдаваха с въодушевлението на зрители на Уимбълдън по време на финален мач.

— Времето ще покаже — отвърна той с нотка на предизвикателство в иначе приятелския тон.

Синди Роуз се наведе и внимателно разгледа вазата. Стефи й прошепна нещо в ухото и тя кимна.

— Седемнадесет долара.

Вазата всъщност изглеждаше далеч по-скъпа. Петдесет, а може би и повече. Синди предположи, че в някой антиквариат в Бостън може да я оценят и на сто и осемдесет.

Гонт почукна с пръсти по брадичката си — жест, който Брайън Раск отлично би разпознал, и с известно съжаление отвърна:

— Мисля, че не бих могъл да я продам за по-малко от четиридесет и пет долара.

Погледът на Синди Роуз се оживи. Магазинът определено беше интересен. Тя се бе спряла на вазата просто така, колкото да има за какво да поговори с мистериозния господин Гонт, но сега, като я погледна по-внимателно) видя, че украшението наистина си го бива и прекрасно би стояло в дневната й. Венецът от цветя по дългото гърло идеално щеше да хармонира с тапетите. Преди търговецът да назове цена, която почти й беше но джоба, Синди не беше осъзнала, че отчаяно иска да има тази ваза.

Консултира се с приятелките си.

Собственикът на магазина ги гледаше усмихнат.

Звънчето над вратата дрънна да извести пристигането на още две дами.

Първият работен ден на „Неизживени спомени“ бе започнал.

6

Когато десет минути по-късно карето за бридж напусна „Неизживени спомени“, Синди Роуз Мартин носеше хартиена торбичка с дръжки. Вътре, увита в оризова хартия, лежеше вазата в стил лалик. Синди я бе купила за тридесет и един долара, плюс таксите и въпреки че даде за нея почти всичките си лични пари, толкова се радваше на придобивката, че направо пърхаше по улицата.

Обикновено след такива импулсивни покупки се чувстваше притеснена и засрамена и все смяташе, че са я преметнали, ако не и направо измамили. Днес тези съмнения не я споходиха. За пръв път сделката бе сключена в нейна полза. Господин Гонт дори я бе поканил да дойде отново, тъй като имал друга такава ваза, която щяла да пристигне със следващата доставка, може би още на следващия ден! Една щеше да стои прекрасно на малката масичка в дневната й, но ако имаше две, можеше да ги постави от двете страни на камината и ефектът щеше да бъде неотразим.

Трите й приятелки също смятаха, че се е справила отлично, и макар да бяха малко разочаровани, че не са успели да научат много за миналото на господин Гонт, мнението им за него като цяло бе твърде високо.

— Има най-прекрасните зелени очи, които съм виждала — замечтано изкоментира Франси Пелтие.

— Зелени ли бяха? — попита Синди малко притеснена. — Не забелязах.

Бяха й се сторили сиви.

7

По-късно следобед Розали Дрейк от „Ти шиеш и шиеш“ намина край „Неизживени спомени“ през почивката си заедно с Нети Коб, хазайката на Поли. Няколко жени обикаляха из магазина, а в ъгъла две момчета от гимназията в Касъл Рок разлистваха каталог с комикси и възбудено си шепнеха. И двамата бяха единодушни, че магазинът е невероятен. В него имаше всичко, което им трябваше, за да попълнят колекциите си. Само се надяваха цените да не са прекалено високи. Не можеха да го разберат, без да попитат, защото никъде нямаше етикети с цени, а не смееха и да питат.

Розали и Нети поздравиха господин Гонт, а той помоли Розали отново да благодари на Поли за кейка. Погледът му проследи Нети, която се бе отдалечила след представянето и сега гледаше с нескрит копнеж комплект кристални чаши. Той остави Розали насаме със снимката на Елвис и отиде при нея.

— Харесва ли ви цветния кристал, госпожице Коб?

Тя подскочи и се усмихна притеснено. Нети Коб имаше вида и почти болезнения свян на жена, родена да подскача при всеки глас, независимо колко мек и дружелюбен е той.

— Госпожа, господин Гонт, макар че мъжът ми отдавна не е между живите.

— Съжалявам.

— Няма нищо. Минаха цели четиринадесет години от тогава. Да, имам малка колекция от кристал. — Тя почти трепереше, като мишка при приближаването на котарак. — Не че съм в състояние да си позволя нещо толкова прекрасно… Наистина са великолепни. Винаги си мисля, че сигурно така изглеждат нещата в рая.

— Ще ви кажа нещо — купих много от тях. Не са толкова скъпи, колкото предполагате. А останалите са още по-красиви. Искате ли да наминете утре и да ги разгледате?

Тя отново подскочи като ужилена и отстъпи крачка назад, сякаш й бе предложил да намине на следващия де, за да й удари сто тояги.

— О, не мисля… Във вторник съм много заета… с Поли. Имаме много работа във вторник. Наистина.

— Сигурна ли сте, че не можете да отделите някоя минута? — взе да я уговаря той. — Поли ми каза, че вие сте направили кейка, който тя ми донесе тази сутрин.

— Хареса ли ви? — сковано попита Нети.

Гледаше го, сякаш очакваше той да каже: „Не, не ми хареса, Нети. Получих киселини от него, дори хвана разстройство и затова ще си получиш заслуженото. Що отведа отзад и ще се гавря с теб, докато завиеш от болка.“

— Беше прекрасен — каза спокойно той. — Напомня ми за сладкишите, които правеше майка ми… а това бе толкова отдавна.

Гонт напипа вярната струна. Нети силно бе обичала майка си въпреки шамарите, с които госпожата я налагаше след честите й забежки по забави и вечеринки.

— Благодаря — отвърна тя поуспокоена. — Много с радвам, че ви се е понравил. Но идеята бе изцяло на Пол Тя е най-милата жена в света.

— Да — съгласи се Гонт, — сега, след като я познавам, мога напълно да го потвърдя. — Той хвърли поглед към Розали Дрейк, но тя все още оглеждаше. — Мисля, че ви дължа нещичко…

— О, не! — възропта жената, отново притеснена. — Нищо не ми дължите. Нищичко, господин Гонт.

— Моля ви, елате пак. Виждам, че имате око за цветни кристал… тъкмо ще вземете и кутията на Поли.

— Амиии… предполагам, че бих могла да отскоча през почивката — отвърна, но сякаш сама не можеше да повярва на онова, което изрекоха устните й.

— Чудесно — каза той и бързо се отдалечи, преди тя да се разколебае отново.

После отиде при момчетата и ги попита как са. Те неуверено му показаха няколко броя от „Невероятна мощ“ и Мъжете „X“ и пет минути по-късно напуснаха магазина с почти всички комикси в ръцете и радостно недоумение по лицата.

Вратата едва се бе затворила след тях, когато звънчето отново издрънча. Кора Раск и Майра Ивънс прекрачиха прага. Те огледаха наоколо с очи пъргави и блестящи, като на катерички под леска, и веднага застанаха пред витрината със снимката на Елвис. Шушукайки въодушевено, двете се наведоха над стъклото и навириха задници, по два аршина всеки.

Гонт ги гледаше усмихнат.

Вратата отново се отвори. Новодошлата бе с размерите на Кора Раск, но Кора бе дебела, а тази жена изглеждаше силна, както би ви се сторил дървар с бирен търбух. На блузата й имаше голяма бяла значка. Червените букви на нея гласяха:

ВЕЧЕР В КАЗИНОТО ПРОСТО СЕ ЗАБАВЛЯВАЙТЕ!

Лицето на жената бе сбрало цялата прелест на излъскан тиган. Косата й, невзрачно и безжизнено кафява, почти се скриваше от забрадка, завързана на възел под тлъстата й брада. Тя огледа вътрешността на магазина с малките си, вдлъбнати очи, които се стрелкаха тук-там като очите на каубой, който оглежда някой бар, преди да извади пищовите и да го направи на решето, и накрая влезе.

Жените, които сновяха покрай витрините, не обърнаха внимание на новодошлата, но Нети Коб я изгледа с невероятна смесица от ужас и омраза и се отдръпна от кристалите. Движението й привлече погледа на новодошлата. Тя я погледна с подчертано презрение и надменно извърна глава.

Миг по-късно Нети вече бе напуснала магазина. Господин Гонт проследи цялата тази сценка с особен интерес.

После отиде при Розали и каза:

— Страхувам се, че госпожа Коб си тръгна без вас.

— Защо? — стресна се тя и едва тогава забеляза жената с пропагандистката значка, закачена безпардонно между гърдите й.

Подпряла ръце на огромните си хълбоци, тя разглеждаше турския килим на стената със задълбочението на студент по изкуство пред велик шедьовър.

— О! — каза Розали. — Извинете ме, но наистина трябва да тръгвам.

— Не бих казал, че се обичат — отбеляза господин Гонт.

Жената се усмихна разсеяно.

Той отново погледна към клиентката със забрадката.

— Коя е тя?

— Уилма Джърсик — намръщи се Розали. — Извинете ме… наистина трябва да настигна Нети. Не се сърдете, нервите й са много опънати.

— Разбирам — отвърна й той, изпрати я с поглед и прошепна: — На кого ли не са.

Кора Раск вече го тупаше по рамото.

— Колко искате за тази снимка на Краля? — попита тя.

Лийлънд Гонт я озари с ослепителната си усмивка и отвърна:

— Да видим… Колко мислите, че струва?

[1] Нарицателно за фоторепортери — нахални и жадни за сензации. — Б.пр. ↑

[2] Човешка комедия (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Greyhound — легендарни американски автобуси, които се ползват и до днес. — Б.пр. ↑

[4] Вече видяно (фр.). Б.пр. ↑

[5] Рене Лалик (1860–1945) — френски майстор ювелир, пренесъл мотивите на декоративното изкуство от началото на века в своите и изделия от стъкло и порцелан. — Б. пр. ↑

Трета глава

1

Новата търговска забележителност на Касъл Рок бе затворена вече близо два часа, когато Алън Пангборн се спусна бавно по Мейн Стрийт към сградата на Кметството, където се помещаваха кабинетът на шерифа и полицейският участък на Касъл Рок. Той седеше зад волана на единствената необозначена кола „Форд“-комби 1986. Семейната му кола. Чувстваше се унил и полупиян. Бе изпил само три бири, но го беше хванало.

Когато мина покрай „Неизживени спомени“, хвърли един поглед и подобно на Брайън Раск веднага одобри тъмнозелената тента, която се спускаше над улицата. Алън разбираше далеч по-малко от такива работи (никой от роднините му не работеше във фирмата на Дик Пери) но си помисли, че тентата наистина придава някаква класа на Мейн Стрийт, където повечето собственици на магазини просто слагаха изкуствени фасади и смятаха това за достатъчно. Все още не знаеше какво предлага новият магазин, но той му заприлича на някой от онези уютни френски ресторантчета, където човек води момичето на мечтите си, преди да го придума за леглото.

Но магазинът изхвръкна от главата му още щом го подмина. Той даде мигач две преки по-долу и зави по тясната уличка между ъгловатата тухлена сграда на Кметството и бялото здание на Комуналната служба. На входа на уличката имаше знак САМО ЗА СЛУЖЕБНИ АВТОМОБИЛИ.

Сградата на Кметството бе построена във формата на полегнало „Л“ и в ъгъла между двете крила имаше малък паркинг. На три от местата пишеше ШЕРИФ. Раздрънканото VW — костенурка на Норис Риджуик бе паркирано на едно от тях. Алън спря на съседното, угаси светлините и мотора и посегна към вратата.

Депресията, която още от Портланд кръжеше над главата като вълк около лагерен огън, изведнъж се стовари отгоре му. Той пусна дръжката и се опъна на седалката с надеждата, че ще му мине.

Беше прекарал деня в Областния съд в Портланд като свидетел на обвинението по четири дела. Областта включваше четири общини — Йорк, Къмбърленд, Оксфорд и Касъл, и от всички блюстители на реда, които служеха в тези райони, Алън Пангборн трябваше да пътува най-много. Тримата областни съдии правеха всичко възможно да насрочват делата си по едно и също време, за да може той да пътува само веднъж или два пъти месечно. Това му даваше възможност да прекарва известно време и в общината, която се бе заклел да защитава, а не само по пътищата между Касъл Рок и Портланд, но, от друга страна, след няколко дела се чувстваше като гимназист след матура. На всичкото отгоре пи и бира, но Хари Крос и Джордж Кромтън настояха да се видят и Алън не можеше да им откаже. Не че нямаше защо — няколко очевидно свързани обира бяха станали в районите им — но същинската причина бе тази, от която винаги тръгват всички беди: просто идеята му се стори добра.

А сега седеше зад волана на колата, която някога бе семейна, и сърбаше онова, което сам си бе надробил. Главата леко го наболяваше, гадеше му се, но депресията бе най-непоносима от всичко. Връщаше се отново и отново и всеки път ставаше все по-свирепа.

„Ехо!, викаше му от крепостта си вътре в главата му. Ето ме, Алън! Радвам се да те видя! Знаеш ли какво? Свърши още един тежък ден, а Ани и Тод пак са мъртви! Помниш ли онзи съботен следобед, когато Тод си разля шейка на предната седалка? Точно където сега е куфарчето ти. И ти му се скара. Не си го забравил, нали? А, забравил си! Нищо, Алън, аз съм тук, за да ти го припомня! Да ти го припомня!“

Той вдигна куфарчето си и погледна втренчено към седалката. Да, петното беше там и той наистина се бе скарал на Тод. Тод, защо си толкова несръчен!? Нещо такова, дреболия, но човек никога не би казал така на детето си, ако знае, че му остава по-малко от един месец живот.

Помисли си, че не в бирата е проблемът. А в колата, която така и не изчистиха като хората. Бе прекарал целия ден с духовете на жена си и невръстния си син.

Той се наведе, отвори жабката и посегна да си вземе книгата с цитатите — не се разделяше с нея дори когато беше на работа. Ръката му напипа нещо обло, което падна на пода с глухо тупване. Той остави книгата върху куфара си и се протегна да вземе онова, което беше съборил. После вдигна предмета на светлината и дълго се взира в него, усещайки познатата и непоносима болка от загубата, която отново се промъкваше в душата му. Артритът на Поли я удряше в ръцете, неговият поразяваше сърцето. Знае ли някой кое е по-тежко?

Консервената кутия бе принадлежала на Тод, разбира се. Тод, който сигурно би живял в сувенирния магазин на Обърн, ако му го бяха позволили. Момчето бе полудяло по щуротиите, които се продаваха там: прахчета за кихане; очила, чиито „стъкла“ се стичат; сапун, който прави ръцете ти по-черни от сажди; пластмасови кучешки лайна…

„И това още е тук. Мъртви са от година и половина и то още е тук. Как, по дяволите, съм го пропуснал? Господи!“

Алън премяташе консервата в ръцете си и си спомняше как момчето бе молило да си я купи с джобните пари и как той се бе възпротивил, цитирайки поговорката на своя баща, че парите бягат от глупака, и как Ани в края на краищата го бе убедила, както само тя си знаеше…

„Ти ли се правиш на пуритан, господин Аматьор-Фокуснико! Това ми харесва! И откъде мислиш, че е наследил тази налудничава мания за трикове и шегички? Никой в моето семейство не е окачвал снимка на Худини на стената, повярвай ми. Да не би да искаш да ме убедиш, че не си си купувал по някоя щуротия от време на време в онези диви години на младостта ти? Че не ти се е приисквало да си купиш «змията в консервена кутия»?“

А той се свиваше и руменееше от неудобство, докато накрая му се наложи да сложи ръка на устата си, за да скрие притеснената си усмивка. Но Ани я видя. Тя винаги виждаше всичко. Това бе нейна дарба… и често негово спасение. Чувството й за хумор, както и чувството й за мярка винаги бяха по-силни от неговите. По-изострени.

Нека си го купи, Алън. Няма вечно да бъде дете. Освен това е и някак весело.

И той разреши. И…

… три седмици по-късно Тод разля шейка си на седалката, а четири седмици след това беше мъртъв! И двамата бяха мъртви! Представяш ли си! Времето лети бързо, нали, Алън! Но не се притеснявай! Не се притеснявай, защото аз ще ти напомням! Йес, сър! Ще ти напомням, защото това ми е работата и смятам да си я върша.

На консервената кутия пишеше: ВКУСНИ ХРУПКАВИ ЯДКИ. Алън отвинти капачката и отвътре изскочи еднометрова зелена змия на пружина, удари се в предното стъкло и кацна в скута му. Алън я погледна, дочу смеха на загиналия си син и започна да плаче. Сълзите му бяха горчиви, тихи и уморени. Те досущ приличаха на вещите на мъртвите — никога не свършваха. Бяха прекалено много и тъкмо когато започнеше да се отпуска с надеждата, че е стигнал края им, те отново изникваха отнякъде.

Защо беше позволил на Тод да си купи проклетата кутия? Какво правеше тя в жабката на колата му? И изобщо защо беше взел тази кола?

Той извади кърпичка от задния си джоб и изтри сълзите от лицето си. После бавно натъпка змията — просто зелена оризова хартия на пружина — в кутията, завинти капачката и замислено преметна консервата в ръка.

Изхвърли я, по дяволите!

Но знаеше, че не може да го направи. Поне не тази вечер. Захвърли щуротията — последната, която Тод си бе купил от онова, което смяташе за най-хубавия магазин на света — и затвори жабката. После отново сграбчи дръжката на вратата, взе куфарчето си и излезе.

Навън пое дълбоко глътка вечерен въздух с надеждата, че ще му мине, но и това не помогна. Долавяше неприятната миризма на разтворена дървесина и химикали, която често се носеше от хартиената фабрика в Ръмфорд. Можеше да се обади на Поли и да я помоли да намине, но осъзна, че и тя не бе в състояние да му помогне.

— Правилно, Алън, добре мислиш! — веднага се обади гласът на депресията. — Между другото, спомняш ли си колко се радваше той на тази змия? Изпробваше я на всеки! Норис Риджуик едва не припадна от страх, а ти се смя до пръсване! Помниш ли? Толкова беше забавен, нали? Направо страхотен! А Ани — сещаш ли се как прихна да се смее, когато й разказа за Норис? И тя беше невероятна, нали? Толкова жизнена, така весела. Е, вярно, през последните дни жизнеността и бе намаляла, но ти беше прекалено зает, за да го забележиш. Имаше си други проблеми. Тад Бомонт, например, просто не ти излизаше от главата. Разправиите в дома му край езерото (след като всичко приключи, той често се напиваше и ти се обаждаше), това, че жена му взе близнаците и го напусна… пък и другите обичайни проблеми из градчето те ангажираха прекалено много, та да забележиш какво става в собствения ти дом. Жалко, Алън, жалко! Ако беше обърнал поне малко внимание, те можеше още да са живи! Никога не трябва да забравяш това, а аз ще се погрижа да ти го напомням… Ще ти го напомням, Алън, ще ти го напомням!

На колата, точно над капачката на резервоара, имаше трийсетсантиметрова драскотина. Дали не беше станала, когато Ани и Тод загинаха? Не можеше да си спомни точно, пък и имаше ли значение? Трябваше да закара колата в сервиза на Сони да я поправят. От друга страна, защо пък да се занимава? Защо просто не остави проклетата кола в гаража на Хари Форд в Оксфорд и не я замени с нещо по-малко? Не беше навъртял много километри и можеше да я спазари добре.

— Но Тод си разля шейка на тази предна седалка! — прокънтя отново гласът в главата му. — И беше жив, когато го направи, Алън! Беше жив! Ани също.

— Стига, за Бога! — въздъхна Алън и тръгна към сградата на участъка, но още не стигнал входа, спря и се навъси.

Паркиран точно отпред, толкова близо, че вратата можеше да се удари в него, ако я отвореха докрай, се мъдреше червен кадилак. Нямаше нужда да гледа номера на колата. Знаеше, че на него пише: КИЙТЪН 1. Той замислено прокара ръка по гладката повърхност на лъскавия автомобил и влезе в участъка.

2

Шийла Бригъм седеше в стъклената кабинка на дежурния, четеше „Пийпъл“ и се наливаше с „Йо-Хо“. Като се изключи Норис Риджуик, в полицейския участък на Касъл Рок не беше останала жива душа.

Норис седеше зад стара електрическа IBM и се потеше над доклада си с мъчителната задълбоченост, която само той можеше да отдава на писмената работа. Гледаше втренчено в машината, а после изведнъж се превиваше като ударен в стомаха и започваше да блъска по клавишите с оглушително настървение. Оставаше наведен колкото да прочете написаното и глухо простенваше. После идваше ред на щракането на коректорната лента, която поправяше някоя и друга грешка (Норис хабеше средно по една от тях на седмица), и творецът най-сетне се изправяше. След това настъпваше тежка пауза, а после цикълът се повтаряше Час-два по-късно Норис хвърляше готовия доклад във входящата кошница на Шийла, а веднъж-дваж седмично дори се случваше докладите му да са разбираеми.

Той вдигна глава и се усмихна на Алън, който прекоси тесния коридор между бюрата.

— Здрасти, шефе, как вървят работите?

— Две-три седмици няма да мислим за Портланд. Тук нещо?

— Ами! Нищо особено. Ей, Алън, знаеш ли, че очите ти са адски зачервени? Да не би да си пушил пак от оня скапан тютюн?

— Не, бе — отвърна мрачно той. — Отбих се на по чашка с двама колеги, а после трийсет мили се блещих срещу хорските дълги по пътя за насам. Имаш ли аспирин под ръка?

— Винаги. Нали ме знаеш.

В последното чекмедже на бюрото си Норис държеше своята лична аптека. Той порови вътре, извади огромен флакон с ароматизиран спазмолитик, вторачи се в етикета, поклати глава и продължи да рови. Най-накрая измъкна шишенце прост аспирин и му го подаде.

— Има една работа за теб — каза Алън и изтръска два аспирина в шепата си.

Заедно с тях от шишенцето се посипа бяла пепел и той изведнъж се замисли защо простият аспирин винаги се троши повече от марковия, а после — дали не полудява.

— О, Алън, имам още два формуляра да попълвам и…

— Спокойно — прекъсна го той и измъкна хартиена чашка от машината за вода. — Искам само да прекосиш стаята и да отвориш вратата, през която току-що влязох.

— К’во?

— Само не си забравяй кочана с квитанциите — допълни Алън и глътна аспирините.

Норис Риджуик веднага се притесни.

— Твоят е тук на масата, до куфарчето.

— Знам. И ще си остане там, поне тази вечер — отсече колегата му.

Норис дълго се взира в него и накрая попита:

— Бъстър?

— Бъстър — кимна Алън. — Пак е паркирал на мястото за инвалиди. Онзи ден го предупредих за последен път.

Главният градски съветник на Касъл Рок Данфърд Кийтън III беше „Бъстър“ за всички, които го познаваха, но… служителите в кметството, които имаха желание да останат на работа, внимаваха да му викат Дан или господин Кийтън, когато можеше да ги чуе. Само Алън, който бе избран с гласуване, смееше да го нарича Бъстър, но дори той си бе позволил да го направи само два пъти, и то в изблик на гняв. Всъщност това със сигурност щеше да се случи пак. Дан „Бъстър“ Кийтън беше човек, който много лесно можеше да вбеси Алън Пангборн.

— Стига, де! — възмути се Норис. — Ще го направиш ти, нали, Алън?

— Не мога. Другата седмица съветниците ще одобряват бюджета.

— Но той вече ме мрази — простена мъжът. — Сто на сто.

— Бъстър мрази всички, с изключение на жена си и майка си, макар за първата да не съм съвсем сигурен. Предупредих го поне десет пъти през последния месец да не паркира на единственото ни място за инвалиди и сега не смятам да плюя на думите си.

— Да, ама аз ще плюя на работата си. Това е направо подло, Алън!

— Спокойно. Ти иди му сложи квитанция на предното стъкло, пък той утре ще дойде при мен. Ще ми нареди да те уволня…

Норис въздъхна отчаяно.

— … и аз ще откажа. После ще ми каже да скъсам квитанцията, но ще откажа и това. А към обяд, когато вече ще се е разпенил от яд, ще склоня. Така като се явя на заседанието, той има да ми връща услуга.

— Да, а на мен какво ще има да ми връща?

— Норис, искаш ли нов радар или не?

— Ами-и-и…

— А факс? Карам ги да купят факс от две години насам.

— Да! — съгласи се гласът в главата му. — Започна говориш за това, когато Ани и Тод бяха още живи, Алън! Помниш ли? Помниш ли, когато бяха живи?

— Е, щом е така… — склони най-после Норис и посегна към кочана си с мъчителна неохота.

— Браво! — похвали го Алън със сърдечност, която не почувства. — Аз съм си в кабинета.

3

Той затвори вратата и набра номера на Поли.

— Ало? — дочу се гласът й и Алън веднага осъзна, че няма да й каже за депресията, която така коварно го бе завладяла. Тази вечер тя си имаше достатъчно проблеми. Стигаше му един неин звук, за да го разбере — лепкавото „л“ в нейното „ало“. То бе сигурен знак, че е взимала перкодан (може би дори повече от един), а тя взимаше перкодан само когато болката станеше наистина непоносима. Макар Поли никога да не го бе споделяла, Алън съзнаваше, че тя живее в ужас от деня, в който обезболяващите щяха да престанат да действат.

— Как си, красавице? — попита той и сложи длан на челото си.

Аспиринът, изглежда, не беше в състояние да се справи с главоболието му.

„Може би трябва да я помоля за един перкодан“ — помисли си той.

— Добре — отвърна тя. Говореше внимателно, пристъпваше от дума на дума, както госпожица стъпва от камъче на камъче, за да прекоси поток. — А ти? Звучиш ми уморено.

— Адвокатите винаги ме изтощават. — Той отхвърли идеята да я навести. Тя щеше да каже: „Разбира се, Алън“ и наистина щеше да се радва да го види — както и той нея — но срещата им само щеше още повече да я затормози. — Мисля да се прибера и да си легна. Имаш ли нещо против да не идвам днес?

— Не, скъпи. Всъщност дори ще е по-добре да не минаваш.

— Зле ли е днес?

— По-зле — отвърна тя внимателно.

— Не това попитах.

— Понася се.

„По гласа ти личи, че лъжеш, миличка“ — помисли си той.

— Добре. А какво става с онази ултразвукова терапия, за която ми спомена? Откри ли нещо?

— Ами, би било чудесно, ако можех да си позволя един месец в клиниката „Майо“, но уви! И не ми казвай, че ти ще поемеш разходите — прекалено съм уморена, за да спорим.

— Бях останал с впечатление, че става дума за болницата в Бостън…

— Там — догодина. Ще правят клиника за ултразвукова терапия. Евентуално.

Настъпи тишина и той тъкмо смяташе да й каже „довиждане“, когато тя отново проговори. Този път гласът й бе по-жизнен.

— Отбих се в новия магазин тази сутрин. Помолих Нети да направи кейк и го занесох. Абсолютен прецедент, разбира се. И децата знаят, че в такива случаи не се нося сладкиши.

— Е, и как е магазинът? Какво предлага?

— От всичко по малко. Ако трябва да измисля определение, бих казала, че е нещо средно между антиквариат и колекционерски магазин, но наистина не подлежи на описание. Трябва да го видиш.

— Запозна ли се със собственика?

— Господин Лийлънд Гонт от Акрън, Охайо — отвърни Поли и Алън съвсем ясно долови усмивка в гласа й. — За местните хитруши той ще бъде гвоздеят на програмата тази година.

— А на теб как ти се стори?

Усмивката в гласа й стана още по-забележима.

— Ами, какво да ти кажа, Алън… Ако трябва да бъда откровена, аз те обичам и се надявам, че и ти мен, но…

— И аз теб — вметна той.

Аспиринът на Норис Риджуик едва ли беше способен на чудеса, но главоболието му постепенно отминаваше.

— … но като го видях и на мен ми се разтуптя сърцето. А да ти разправям как изглеждаха Нети и Розали, като се върнаха.

— Нети! — Алън свали краката от бюрото си и се изправи на стола. — Та тя се плаши от собствената си сянка!

— Да, но Розали я накарала да отиде с нея — нали знаеш, бедната сърничка не смее да ходи никъде сама — и като се върнаха, питах Нети какво й е мнението за господин Гонт. Алън, бозавите й очички направо светнаха! „Той има кристали! — вика ми. — Прекрасни цветни кристали! Дори ме покани утре да ми покаже още от тях!“ От четири години насам за първи път я чувам да приказва толкова. „Много мило от негова страна, нали Нети? — казвам й. А тя: — О, да, и знаеш ли какво?“ Попитах какво, естествено, и Нети прошепна: „Сигурно ще отида!“

Алън гръмко и сърдечно се разсмя.

— Щом Нети иска да отиде при него без бавачка, трябва да хвърля едно око на тоз човек. Ще да е невероятен чаровник.

— Какво да ти кажа — не е красавец, поне не като по филмите, но има страхотни кафяви очи. Озаряват цялото му лице!

— Внимавай, скъпа — изръмжа Алън. — Започвам да ревнувам.

— Не се притеснявай — засмя се тя. — Всъщност има и още нещо.

— Е?

— Розали разправя, че Уилма Джърсик дошла в магазина, докато Нети била там.

— Станало ли е нещо? Сджафкали ли са се?

— Не, Нети я погледнала изпод око, онази свила устни и тя се изнизала от магазина. Уилма Джърсик обаждала ли ти се е за кучето на Нети напоследък?

— Не — отвърна Алън. — Няма защо. На няколко пъти минавам покрай къщата на Нети след десет и половина, но не се чува лай. Кутретата винаги джафкат, докато свикнат, Поли. Кученцето вече поотрасна, пък и стопанката му е добра. Нети може да не е от най-богатите, но се грижи за кучето. Как му беше името?

— Райдър.

— Е, Райдър вече е спокоен и Уилма Джърсик ще трябва да си търси друг повод за разправии. Сигурен съм, че веднага ще намери. Жени като нея винаги намират за какво да се заяждат. Всъщност проблемът изобщо не е в кучето Никой друг от квартала не се е оплаквал от него. Проблемът е в стопанката. Уилма има нюх към уязвимите, а около Нети Коб има какво да се надуши.

— Да… — мрачно и замислено отвърна Поли. — Знаеш ли, че Уилма се обадила една вечер на Нети и й казала, че ако не накара кучето да млъкне, щяла да дойде и да му пререже гърлото?

— Е, знам, че Нети ти е казала така. Разбирам, че Уилма здравата я е уплашила, но знам също, че и Нети е имала… известни проблеми. Не искам да кажа, че Уилма Джърсик не е способна да направи такова нещо, но не е изключено Нети просто да си го е въобразила.

Че Нети бе имала „известни проблеми“ бе твърде меко казано, но едва ли имаше нужда от по-силни думи — и двамата знаеха за какво става дума. След като преживя години на ад с един изверг, който я унижаваше по всякакъв начин, по който мъж може да унижава жена, тя заби двурога вилица в гърлото на съпруга си, докато спеше.

След трагедията Нети прекара пет години в „Джунипър Хил“, санаториум за душевно болни край Огъста, и работата й при Поли бе част от лечението. Алън смяташе, че тя едва ли е могла да попадне в по-подходяща среда, а все по-доброто й душевно състояние непрекъснато потвърждаваше мнението му. Преди две години жената си бе устроила собствен дом на Форд Стрийт, на шест преки от центъра.

— Нети наистина си има проблеми — съгласи се Поли, — но отношението й към господин Гонт е направо невероятно. Беше толкова въодушевена!

— Трябва да се видя с този човек — отвърна Алън.

— Да, и ми кажи какво мислиш. И обърни внимание на очите! Страхотни са.

— Съмнявам се, че ще предизвикат чак такова възхищение и у мен — засегна се той.

Поли отново се разсмя, но този път смехът й му се стори малко пресилен.

— Опитай се да поспиш малко.

— Ще опитам. Благодаря ти, че се обади, Алън.

— Няма защо… Обичам те, красавице.

— Аз също, Алън. Лека нощ.

— Лека нощ.

Той затвори телефона, изви настолната лампа така, че да хвърля кръг светлина на стената, сложи крака на бюрото и сви длани като за молитва. После изпъна показалците си и на стената се появи зайче с щръкнали уши. Алън пъхна палци между изпънатите си пръсти и зайчето размърда носле. После заподскача по светлата полянка, скри се и се върна като слон с дълъг навирен хобот. Ръцете на Алън се движеха ловко и с лекота. Той почти не забелязваше животните, които пръстите му създаваха.

Мислеше си за Поли — Поли и нейните болни ръце. Какво да направи, за да й помогне?

Ако беше само въпрос на пари, той щеше да я настани в клиниката „Майо“ още на следващия ден. Щеше да го направи дори ако трябваше да я завърже в усмирителна риза и да я натъпче с успокоителни, за да я закара дотам.

Но не беше въпрос на пари. Лекуването на хроничен артрит с ултразвук все още се експериментираше. След време можеше да се окаже ефикасно колкото ваксината на Салк[1] или безсмислено колкото френологията[2], но сега това нямаше никакво значение. Алън не се притесняваше, че ще хвърли парите си на вятъра, но шансовете за избавление бяха едно на хиляда, а неуспехът щеше да сломи и последната надежда на Поли.

Врана, гъвкава и одухотворена като от филмче на Дисни, прелетя бавно над дипломата му от Полицейската академия в Албани. Крилата й се удължиха и тя се превърна, в праисторически птеродактил, който се стрелна към картотеката, вирнал триъгълната си глава.

Вратата се отвори. Тъжната дакелска муцуна на Норис Риджуик надникна в стаята.

— Направих го, Алън — заяви той с вид на човек, който си признава, че е убил няколко невръстни дечица.

— Браво, Норис — похвали го Алън. — Обещавам ти, че няма да пострадаш.

Норис го загледа с влажните си очи и кимна неуверено. После погледна към кръгчето светлина на стената и каза:

— Направи Бъстър.

Алън се засмя, поклати глава и посегна към лампата.

— Хайде, де — взе да се умилква Норис. — Сложих квитанция на колата му! Заслужавам. Моля те, Алън, направи го. Така ме разтоварва!

Той хвърли поглед през рамото на Норис, увери се, че в канцеларията няма никой, и сви едната ръка върху другата. На стената се появи набит мъж, който важно прекоси кръгчето светлина, клатейки дебелия си корем. Поспря да вдигне панталоните си на кръста и отново продължи въртейки надменно глава.

Мъжът се разсмя звънко и щастливо като дете. За миг смехът му натрапчиво напомни на Алън за Тод, но той бързо изби тази мисъл от главата си. За днес му стигаше.

— О, Боже, това направо ме побърква! — каза Норис през смях. — Късно си се родил, Алън. Можеше да направиш кариера в шоуто на Ед Съливан.

— Хайде — подкани го Алън. — Изчезвай.

Смеейки се, той затвори вратата зад себе си.

Алън сви ръце и на стената се появи Норис — кльощав и малко надут. Той го разходи из осветения кръг, а после угаси лампата и извади омачкания си тефтер от задния джоб. Разлисти го набързо, докато намери празна страниизр и записа „Неизживени спомени“, а отдолу — Лийлънд Гонт, Клийвлънд, Охайо. Така ли беше? Не. Задраска Клийвлънд написа Акрън. „Може би наистина съм си изгубил ума“ — помисли си. На третия ред добави: Да се провери!

После прибра тефтерчето обратно в джоба си, помисли си, че е време да си върви, но отново запали лампата. Не след дълго сенките отново дефилираха по стената — лъвове, тигри, мечки… Като лондонска мъгла депресията се спусна над него и пропълзя в душата му с малки котешки стъпки. Вътрешният глас отново му заговори за Ани и Тод и скоро Алън Пангборн започна да го слуша. Против волята си… но с все по-голямо себеотдаване.

4

Поли лежеше на леглото си и когато свърши разговора с Алън, се обърна на една страна да затвори слушалката. Но тя се плъзна от ръката й и падна на земята. Самият апарат бавно се спусна по нощното шкафче с явното намерение да се присъедини към половинката си. Жената посегна да го хване, но удари ръката си в ръба на шкафчето. Жестока болка разкъса тънката паяжина, която обезболяващите бяха опънали върху нервите й, и пробяга като стрела към рамото. Поли прехапа устни, за да не изплаче.

Телефонът стигна края на нощното шкафче и падна на пода с отчетливо „дзън“ на звънчето вътре. Наоколо се разнесе идиотският непрекъснат сигнал на централата, който звучеше като жужене на насекоми, предавано на къси вълни.

Помисли си да вдигне телефона с подобието на ръце, което сега лежеше на гърдите й, и въпреки че едва ли щеше да успее да го хване — тази вечер пръстите й изобщо не искаха да се свият, можеше поне да го придърпа към себе си, както се свири на акордеон. Ала изведнъж това й се стори безкрайно трудно. Нещо толкова просто, като да се вдигне от пода паднал телефон, бе за нея изтезание. И тя започна да плаче.

Болката вече се бе събудила напълно и отново вилнееше, превръщайки ръцете й — особено тази, която бе ударила — в язви. Тя се отпусна на леглото, вперила замъглен поглед в тавана, и заплака.

„Господи, бих дала всичко, за да се отърва от това. Всичко. Всичко!“

5

Към десет часа в една есенна делнична вечер главната улица на Касъл Рок бе пуста и безлюдна. Уличните лампи хвърляха кръгове бяла светлина по тротоара и някак си смаляваха търговските сгради, превръщайки центъра в стар декор, на който сякаш всеки момент ще се появи самота фигура с фрак и цилиндър — Фред Астер или може би Джийн Кели — и ще премине с танцувална стъпка от едната лампа до другата, пеейки за това колко нещастен може да бъде човек, когато го зареже най-прекрасното момиче и всички барове са затворени. А после от другата страна на улицата ще излезе друга фигура — Джинджър Роджърс или може би Сид Чарис — облечена във вечерна рокля. Тя ще пристъпи елегантно към Фред (или Джийн), пеейки колко самотно може да бъде едно изоставено момиче. Двамата ще се видят, ще спрат артистично, а после заедно ще затанцуват пред банката или пред „Ти шиеш и шиеш“.

Вместо това по улицата се затътри Хю Прийст.

Той далеч не приличаше нито на Фред Астер, нито на Джийн Кели, в края на улицата нямаше момиче, с което да се срещнат по романтична случайност, и най-вече той определено не танцуваше. Но пък здравата се наливаше, както бе правил от четири следобед. На този стадий обикновеното ходене си беше направо изкуство, какво остава за танците. Той вървеше бавно, придвижваше се от лампа на лампа и дългата му сянка пробягваше по витрините. От време на време се олюляваше, вперил кръвясалите си очи напред, а големият му провиснал корем издуваше потната синя фланелка, на която се мъдреше огромен комар с надпис ПТИЦАТА НА ЩАТА МЕЙН.

Боклукчийският камион на Касъл Рок, който Хю караше, беше останал на мръсния паркинг зад „Кроткия тигър“. Водачът му бе не дотам горд собственик на множество актове за пътни нарушения, а при последното, което доведе до шестмесечно лишаване от правото да шофира, онова копеле Кийтън, неговите колеги Фалертън и Самюелс и кучката Уилямс му бяха дали да разбере, че търпението им е изчерпано. Следващото нарушение щеше завинаги да го лиши от шофьорска книжка, а оттам — и от работа.

Това не накара Хю да се откаже от алкохола — нямаше сила на тази земя, която бе способна на това — но оформи главата му твърдото решение да не кара, когато е пил. Беше на петдесет и една — малко късно да смени човек работата си особено ако списъкът с пиянските прегрешения го следва като тенекия, вързана за опашката на куче. Та затова Хю се прибираше вкъщи пеша, а пътят, мамка му, беше доста дълъг. Но имаше един боклукчия, Боби Дъгъс, на когото щеше да му се наложи дълго да обяснява на сутринта, освен ако не искаше да се прибере вкъщи с по-малко зъби, отколкото е излязъл.

Когато Хю подмина ресторанта „При Нан“, започна да ръми ситен дъждец. Това далеч не подобри настроението му.

Беше попитал Боби, който всяка вечер минаваше край тях на път за вкъщи, дали ще намине през кръчмата тази вечер. Той му беше казал: „Че що не, Хюбърт“ — винаги му викаше Хюбърт, а той въобще не се казваше така и за тая работа също щяха да се разправят. При това много скоро. „Ще дода към седем, като винаги.“

И така Хю, разчитайки на транспорт, в случай че си пийне повече, се закотви в „Тигъра“ точно в четири часа. Беше се спасил от службата малко по-рано (Всъщност час и половина по-рано, но пък какво от това. Нали го нямаше Дийк Брадфорд.) и се бе довлякъл направо в кръчмата. А като стана седем часът, познай какво? Ни Боби Дъгъс, ни дявол! Стана осем, девет, девет и половина и какво? Все същото, мамка му!

А в десет без десет Хенри Бофорт, барман и съдържател на „Кроткия тигър“, покани Хю да си вдига чукалата, да си обира крушите, да вдига гълъбите — с една дума да се разкара. Той побесня. Вярно, че беше ритнал джубокса, но проклетата плоча на Родни Кроуел пак прескачаше.

— И к’во? Да си седя така и да я слушам, ли? — изрепчи се на Хенри. — Просто я махни оттам и толкоз. Ще рече, че го е хванала епилепсия човека!

— Ясно ми е, че не си си допил — отвърна му Хенри, но за днес повече не давам. Останалото ще трябва да си го вземеш от собствения хладилник.

— А ако кажа не?

— Ще викна шериф Пангборн — каза спокойно съдържателят.

Останалите клиенти на „Тигъра“, които не бяха кой знае колко в този делничен ден, наблюдаваха с интерес малката словесна схватка. Мъжете гледаха да се държат учтиво с Хю Прийст, особено когато си беше пийнал, но той не можем и да се надява, че някой ден ще спечели конкурса „Най-обичания човек в Касъл Рок“.

— Не ми се ще — продължи Хенри, — но ще го направя, Хю. Писна ми непрекъснато да ми риташ техниката.

„Що не те заритам тебе, кучи сине“ — понечи дай отвърне, но после си помисли как онова тлъсто копеле Кийтън ще му връчи уволнението, загдето е ритал задници в местната кръчма. Естествено, ако наистина се стигнеш дотам, заповедта както винаги щеше да дойде по пощата. Свине като Кийтън никога не си цапаха ръцете (и не рискуваха да си тръгнат посинени) за такива работи. Но на Хю тази мисъл му се отразяваше добре. Поохлаждаше малко страстите му. Пък и у тях наистина имаше два стека бира — един в хладилника и един на рафта.

— Добре, де — махна той. — Тръгвам. Върни ми ключовете.

За всеки случай ги беше дал на Хенри, когато седна на бара преди шест часа и осемнадесет бири.

— Тцъ.

Хенри избърса ръцете си в някакъв парцал и го погледна невъзмутимо.

— К’во значи „тцъ“?

— Значи, че си прекалено пиян да караш. Сигурен съм, че като се събудиш утре сутринта, ще го разбереш и ти.

— Слушай — подхвана Хю на ръба на търпението. — Като ти дадох проклетите ключове, си мислех, че ще има кой да ме закара. Боби Дъгъс каза, че ще мине на по бира. Да не съм виновен аз, че тоя тъпанар не дойде?

Мъжът въздъхна.

— Разбирам те напълно, но това не е мой проблем. Ако претрепеш някого, направо ще ме опандизят. Съмнявам се, че те е грижа, но аз трябва да си пазя задника, приятел. В тоя свят няма кой друг да ми го пази.

Хю усети обида, самосъжаление и странно омерзение, които избиха по повърхността на съзнанието му като някаква отвратителна течност, която се просмуква от отдавна заровен варел с токсични отпадъци. Той отмести очи от ключовете си, които висяха зад бара до табелка, на която пишеше: АКО НЕ ХАРЕСВАТЕ НАШИЯ ГРАД, ТЪРСЕТЕ РАЗПИСАНИЕТО НА ВЛАКОВЕТЕ, погледна към Хенри и с ужас установи, че е готов да се разплаче.

Съдържателят хвърли поглед през рамото му към останалите клиенти и викна:

— Ей! Има ли някой път към Касъл Хил?

Мъжете сведоха очи към масите, двама-трима изпукаха с пръсти, Чарли Фортен се понесе към тоалетната с отрепетирана походка, но никой не отговори.

— Видя ли? — възползва се Хю. — Хайде, Хенри, дай ми ключовете.

Той бавно и категорично поклати глава.

— Ако искаш пак да идваш тук и да си пиеш пиенето, ще трябва да си вървиш на стоп.

— Добре, де! — отвърна Хю като раздразнено дете, което всеки момент ще избухне в плач.

После прекоси салона с наведена глава и ръце свити в юмруци Чакаше някой да се разсмее. Почти се надяваше на това. Тогава щеше да изпотрепе когото свари, пък майната й на работата. Но в кръчмата цареше пълна тишина, като се изключи Рийба Макентайр, която извиваше нещо за Алабама.

— Утре ела за ключовете! — провикна се Хенри след него.

Той не отвърна. С невероятно усилие се сдържа да не забие оръфаната си жълта обувка в проклетата машинка на Хенри Бофорт и излезе с наведена глава.

6

Ситният дъждец се превърна в истински дъжд и Хю си помисли, че докато стигне до къщи, сигурно от небето ще се изсипе порой. Просто такъв му беше късметът. Продължи да върви, вече без да се олюлява така често (свежият въздух го отрезвяваше), и непрекъснато шареше с поглед насам-натам. Беше изнервен и жадуваше някой да му каже макар една дума. Тази вечер това щеше да му е достатъчно. Помисли си за момчето, което се бе изпречило пред камиона му предишния ден, и изведнъж съжали, че не го размазал на улицата. Нямаше да го обвинят в нищо. По негово време децата гледаха къде вървят.

Той мина покрай мястото, където бе стоял „Емпориум Галориум“, преди да изгори, после покрай „Ти шиеш и шиеш“ и железарията на Касъл Рок и… стигна до „Неизживени спомени“. Хвърли бегъл поглед към витрината, без да се спира, и отново впери очи напред по Мейн Стрит. Оставаше му още миля и половина и може би щеше да успя да изпревари дъжда все пак.

Но изведнъж се закова. Краката му го бяха отвели пред новия магазин и той просто трябваше да се върне.

Самотна лампа над витрината хвърляше мека светлина върху трите изложени предмета. Лъчите й пробягваха към лицето на Хю и го променяха като в приказка. Изведнъж той заприлича на уморено малко момче, което отдавна е трябвало да си легне, малко момче, току-що видяло онова, което иска за Коледа, което трябва да получи за Коледа, защото нищо друго на този Божи свят не би му се харесало. Предметът в центъра на витрината беше поставен между две тумбести вази (любимия кристал на Нети Коб, макар че Хю не знаеше това, пък и да го знаеше, едва ли щеше да го е грижа).

Този предмет бе една лисича опашка. Изведнъж отново стана 1955, той току-що бе получил книжката си и пътуваше към финала на ученическия шампионат на Уестърн Мейн — Касъл Рок срещу Грийнс Парк — с двегодишния форд-кабрио на баща си. Беше необичайно топъл ноемврийски ден. Достатъчно топъл, че да свалиш стария гюрук и да закопчаеш брезента отгоре му (особено ако си част от банда диви тийнейджъри, готови и жадни за лудории). Бяха шестима в колата. Питър Дойън беше понесъл шишенце уиски. Пери Комо въртеше радиото, Хю Прийст седеше гордо зад белия волан, а на антената се вееше дълга, луксозна лисича опашка, точно като тази, която виждаше сега във витрината.

Той си спомни как бе гледал тази развята лисича опашка и си бе казвал, че един ден, когато си купи собствена кола, ще сложи точно такава опашка на антената.

Спомни си, че отказа да пие от шишето, когато му дойде редът. Караше, а човек не пие, когато кара, защото е отговорен за живота на останалите.

Спомни си и още нещо: увереността, че в онзи момент изживяваше най-прекрасния час от най-прекрасния ден в своя живот.

Споменът го учуди и нарани с яснотата и почти осезаемата си жизненост — димният аромат на запалени листа, ноемврийското слънце, което проблясва в огледалата. А сега, като гледаше лисичата опашка във витрината на „Неизживени спомени“, Хю изведнъж осъзна, че това наистина е бил най-прекрасният ден от живота му. Един от последните дни, преди алкохолът да го оплете здраво в лепкавата си, жилава паяжина и да го превърне в изопачено подобие на цар Мидас[3] — всичко, до което се бе докосвал оттогава, неизменно се превръщаше в боклук.

„Бих могъл да се променя“ — помисли си изведнъж той.

Мисълта бе по своему омайваща.

„Бих могъл да започна отново.“

Възможни ли са такива неща?

„Да, мисля, че понякога са възможни. — Мога да купя тази лисича опашка и да я завържа за антената на буика. Но ще ми се смеят. Момчетата ще се смеят. Кои момчета? Хенри Бофорт? Или оня никаквец Бил Дъгас? Какво от това? Майната им! Купи си опашката, вържи я на антената и карай…

Накъде?

Ами например към Грийнс Парк на срещата на Анонимните алкохолици като за начало.“

За миг тази възможност едновременно го уплаши и въодушеви, като затворник, осъден до живот, който вижда ключ, забравен в ключалката на килията му от разсеян надзирател. За миг той почти се видя как го прави, как получава бяла точка, после червена, синя, как става все по-трезвен с всеки изминат ден, с всеки изминат месец. Край на „Кроткия тигър“. Лошо. Но край и на ужаса, че при раздаване на заплатите ще му дадат и заповедта за уволнение заедно с чека. А това съвсем не беше лошо.

В този миг, застанал пред витрината на „Неизживени спомени“, вперил поглед в лисичата опашка, Хю виждаше бъдеще. За пръв път от години насам той виждаше бъдеще и тази красива оранжева опашка с пухкавия си бял връх се вееше в него като бойно знаме.

И тогава действителността се върна с трясък. А действителността миришеше на дъжд, на влага и мръсни дрехи. Нямаше да има лисича опашка за него, нито срещи на Анонимните алкохолици, нито точки, нито бъдеще. Той беше на петдесет и една проклети години, а на петдесет и една е прекалено късно да се мечтае за бъдеще. На петдесет и една човек трябва непрекъснато да тича, за да избегне лавината на собственото си минало.

И все пак, ако магазинът работеше, той щеше да надникне в него. Естествено, че щеше да го направи. Щеше да влезе и да попита колко струва лисичата опашка на витрината. Но часът беше десет, магазините на Мейн Стрийт бяха залостени като банков трезор, а когато се събудеше утре, чувствайки се сякаш някой е забил ледена висулка между очите му, Хю щеше да е забравил красивата лисича опашка и нейният яркоръждив цвят.

Ала той не си тръгна. Остана пред витрината още миг, прокара мръсни, мазолести пръсти по стъклото като дете пред магазин за играчки и в ъгълчетата на устните му заигра усмивка. Тя беше нежна и изглеждаше съвсем не на място върху лицето на Хю.

Някъде на Касъл Вю изръмжа кола, звукът разцепи влажния въздух като стрелба и изтръгна Хю от унеса.

„Мамка му! Какво, по дяволите, мислиш?“

Той извърна лице от витрината и отново впери поглед по пътя към къщи — ако изобщо можеше да се нарече къща двустайната дървена барака, в която живееше. Докато минаваше под тентата, той погледна към вратата и… отново се закова.

Табелката там естествено гласеше:

ОТВОРЕНО

Като насън Хю сложи ръка на дръжката и завъртя. Вратата без усилие се отвори. Малко сребърно звънче дрънна отгоре, а звънът му се чу сякаш от безкрая.

В средата на магазина стоеше мъж. Той избърсваше праха по една витрина с четка с пера и си тананикаше. Когато чу звънчето, се обърна към Хю. Не изглеждаше ни най-малко учуден от това, че вижда посетител в десет и десет вечерта в делничен ден. Единственото нещо у този мъж, което направи впечатление на Хю в тези първи секунди, бяха очите му — черни като на индиец.

— Забравил си да обърнеш табелката, приятел — чу се да казва.

— Не съвсем — отвърна учтиво мъжът. — Не мога да спя добре и понякога ми е приятно да работя до късно. Човек не знае кога някой, като вас например, може да се отбие… и да си хареса нещо. Ще влезете ли да разгледате?

Хю Прийст влезе и затвори вратата след себе си.

7

— Има една лисича опашка… — подхвана Хю, Но се наложи да спре и да прочисти гърлото си, защото думите му прозвучаха като дрезгаво, нечленоразделно мънкане. — Има една лисича опашка на витрината.

— Да — каза собственикът. — Хубава е, нали?

Той държеше четката пред себе си и индийско черните очи го гледаха с нескрит интерес зад букета от пера. Хю не виждаше устните му, но почти беше сигурен, че мъжът се усмихва. Обикновено се чувстваше неловко, когато му се усмихваха — особено хора, които не познаваше. Избиваше го на бой. Тази вечер обаче това изобщо не го подразни. Може би защото още беше полупиян.

— Хубава е — съгласи се той. — Баща ми имаше такава едно време, когато бях дете. Много хора в този гнусен град не вярват, че някога съм бил дете, но бях. Както всички.

— Разбира се.

Очите на мъжа останаха приковани в Хю и странно, но всеки миг като че ли се уголемяваха. Той просто не можеше да откъсне поглед от тях. Прекаленото вглеждане беше второто нещо, което обикновено го изнервяше, но тази вечер и то не му направи впечатление.

— Навремето смятах тази лисича опашка за най-готиното нещо на света.

— Разбира се.

— Готино — така му казвахме тогава. Нямаше ги тия „убиец“ и „трепач“, дето въобще не разбирам какво значат! А вие?

Собственикът на „Неизживени спомени“ не отговори. Просто стоеше и го гледаше с черните си индийски очи зад перата на четката.

— Както и да е, искам да я купя. Ще ми я продадете ли?

— Разбира се — каза за трети път Лийлънд Гонт.

Хю усети облекчение и внезапно завладяващо щастие. Изведнъж се почувства сигурен, че всичко ще бъде наред. Всичко! Това беше направо ненормално, като се има пред вид, че дължеше пари на почти всеки в Касъл Рок и трите съседни града, че от шест месеца насам непрекъснато беше на ръба да изгуби работата си, че буикът му вървеше само благодарение на Божията милост. Но беше и неоспоримо.

— Колко? — попита той и изведнъж се уплаши, че няма да може да си позволи нещо толкова красиво.

Ами ако не му стигнеха парите? Или още по-зле, ако ги намереше отнякъде утре или вдругиден, а се окажеше, че опашката вече е продадена?

— Ами зависи.

— Зависи? От какво зависи?

— От това колко бихте платили за нея.

Като насън Хю извади омачкания портфейл от задния си джоб.

— Прибери това, Хю!

Споменах ли как се казвам?

Не си спомни, но прибра портфейла.

— Обърни си джобовете. Ето тук, на този щанд.

Той започна да изважда съдържанието на джобовете си — ножче, цигари, „Зиппо“[4], долар и петдесет на полепнали с тютюн монети.

Мъжът се наведе и разгледа купчинката.

— Добре — отбеляза той и прокара перата по скромното имущество.

Когато свърши, ножчето, запалката и цигарите бяха на местата си, но парите ги нямаше.

Хю наблюдаваше всичко това без изненада. Той стоеше безмълвен като играчка с изтощени батерии, а високият мъж отиде до витрината, взе лисичата опашка и я остави на щанда до изваденото от джоба.

Бавно и съсредоточено Хю вдигна ръка и погали козината. Беше хладна и гъста и заискри от статично електричество. Допирът с нея бе като допир с ясна есенна нощ.

— Хубава е, а? — каза високият мъж.

— Наистина… — отвърна отнесено и понечи да вземе опашката.

— Не! Недей! — спря го рязко мъжът.

Хю веднага дръпна ръката си и погледна към господин Гонт с неистова болка.

— Още не сме се спазарили.

— Не сме — съгласи се Хю.

„Аз съм хипнотизиран — помисли си. — Проклет да съм ако този човек не ме е хипнотизирал.“

Но това нямаше значение. Всъщност дори беше… приятно.

Посегна към портфейла си отново, движейки се бавно, като под вода.

— Остави това, глупако — каза ядосано собственикът и захвърли перата.

Хю веднага се подчини.

— Защо толкова много хора смятат, че всички решения се намират в портфейлите им? — попита нервно мъжът.

— Не знам — отвърна Хю. Никога не се бе замислял за това преди. — Наистина е малко глупаво.

— По-лошо! — викна Гонт. Гласът му бе станал заядлив и треперещ, като на човек, или много уморен, или много ядосан. Беше уморен — денят бе дълъг и изнурителен. Беше свършил много неща, но работата едва започваше. — Много по-лошо! Направо престъпно! Знаеш ли какво, Хю! Светът е пълен с петимни хора, които не разбират, че всичко, всичко се продава… стига да си готов да заплатиш подходящата цена. Иначе знаят да го повтарят като папагали, колкото да се перчат със здравословния си непукизъм. Да, ама не повтарянето му е майката.

— Не! — съгласи се механично Хю.

— За нещата, от които хората наистина се нуждаят, Хю, парите не са решение. И най-дебелият портфейл в този град не струва колкото потта от челото на един работник. Ами душите? Ако бях взимал по една монета всеки път, когато чуя някой да казва: „Бих продал душата си за това и това“, щях да си купя Емпайър Стейт Билдинг, Хю!

Той се наведе напред и устните му се отдръпнаха от неравните му зъби в зловеща усмивка.

— Кажи ми, Хю, за какво, по дяволите, може да ми послужи твоята душа?

— Най-вероятно за нищо — отвърна той и гласът му прозвуча далечен, сякаш идваше от дълбините на тъмна пещера. — Не мисля, че е във форма напоследък.

Господин Гонт изведнъж се успокои.

— Стига лъжи и полуистини! Познаваш ли една жена на име Нети Коб?

— Лудата Нети? Всички в града я знаят. Тя уби мъжа си.

— Да, така разправят. Сега ме чуй, Хю. Слушай ме много внимателно. А после можеш да вземеш лисичата опашка и да си вървиш у дома.

Хю Прийст слушаше.

Навън вече валеше като из ведро. Беше се появил и вятър.

8

„Брайън! — извика мис Ратклиф. — Защо, Брайън Раск! Не съм очаквала това от теб! Ела тук! Веднага!“

Той седеше на последния чин в подземната стая, където се провеждаха часовете по изговор и ако се съдеше по гласа на мис Ратклиф, бе направил нещо непростимо. Не съзнаваше какво точно, докато не се изправи. Едва тогава разбра, че е съвсем гол. Обзе го срам, но същевременно му стана и забавно. Когато погледна надолу към пениса си и го видя да се надига, изведнъж почувства и страх, и въодушевление.

— Казах да дойдеш веднага!

Той тръгна бавно към дъската, а останалите — Сали Майерс, Дони Франкъл, Нони Мартин и малоумният Слоупи Дод — започнаха да се кискат зад гърба му.

Учителката стоеше пред катедрата с ръце на хълбоците, с блеснали очи и облак ръждиво-руса коса, която се рееше около главата й като ореол.

— Ти си лошо момче, Брайън. Много лошо!

Той наведе засрамено глава, а пенисът му вирна своята. Е, поне една част от тялото му съвсем не се притесняваше от лошотията си. Напротив, ЖАДУВАШЕ да бъде лоша.

Тя сложи парче тебешир в ръката му и Брайън се наелектризира при допира.

— Сега — подхвана строго мис Ратклиф — напиши петстотин пъти на дъската: ЩЕ ИЗПЛАТЯ СНИМКАТА НА САНДИ КОУФАКС ДОКРАЙ.

— Да, мис Ратклиф.

Започна да пише изправен на пръсти, за да достига горния край на дъската, усещайки топли талази по голите си бедра. Тъкмо бе изписал: ЩЕ ИЗПЛАТЯ СНИМКАТА, когато почувства меката, нежна ръка на мис Ратклиф да обгръща втвърдения му пенис и бавно да го гали. За миг си помисли, че ще припадне — удоволствието беше неописуемо.

— Продължавай да пишеш — нареди зад гърба му, — а аз ще продължавам да правя това.

— М-мис Р-р-ратклиф, а у-у-роците п-п-по изговор! — попита Слоупи Дод.

— Млъкни или ще те прегазя на паркинга, Слоупи — отвърна учителката. — Направо ще те размажа, малкия.

Докато говореше, тя непрекъснато галеше члена на Брайън. Момчето вече стенеше. Съзнаваше, че това е грешно, но беше толкова хубаво. Просто страхотно. Точно от такова нещо имаше нужда. Точно от това.

Той бавно се извърна. Зад него не стоеше мис Ратклиф, а Уилма Джърсик с огромното си бледо и кръгло лице, с хлътналите си кафяви очи, които приличаха на две стафиди, боднати в бухнало тесто.

— Той ще си я вземе, ако не я платиш — каза Уилма. — И не само това, малкия. Ще те…

9

Брайън Раск се събуди с такъв скок, че едва не падна от леглото. Тялото му лепнеше от пот, сърцето му удряше като парен чук, а пенисът му бе малка, изсъхнала съчка в пижамата му.

Той се изправи разтреперан. Първото, което му мина през главата, бе да отвори уста и да изпищи за майка си, както бе правил като дете, когато го спохождаха кошмари. Но после осъзна, че вече не беше малък, беше на единадесет, пък и такъв сън едва ли можеше да се разкаже на една майка.

Отпусна се в леглото и впери ококорени очи в тъмнината. После погледна към часовника на масичката до него и видя, че току-що е минало полунощ. Чуваше поройния дъжд, който плющеше по прозорците на спалнята, блъскан от свиреп, виещ вятър. Звучеше почти като градушка.

Снимката ми. Снимката на Санди Коуфакс е изчезнала.

Не беше. Съзнаваше, че не може да изчезне просто така, но знаеше и че няма да може да заспи, преди да се увери, че е на мястото си — в класьора, където събираше нарастващата си колекция. Беше проверил веднъж, преди да тръгне на училище вчера, втори път — когато се върна вкъщи, а вечерта, след вечеря, се бе измъкнал от игра, за да я провери за трети път. Накрая, преди да се пъхне в леглото и да загаси лампата, отново бе погледнал в класьора. Разбираше, че това постепенно се бе превърнало в нещо като мания за него, но разбирането не променяше нещата.

Той стана от леглото, без да обръща внимание на студа, който накара кожата му да настръхне и членът му да клюмне. Напусна потния отпечатък, който трескавото му тяло бе оставило върху чаршафа, и тихо пристъпи към шкафчето си. Големият класьор лежеше отгоре в облак бяла светлина, хвърляна от уличната лампа навън.

Той го взе, отвори го с треперещи пръсти и бързо запрелиства страниците от прозрачна пластмаса. Подмина набързо Мел Парнъл, Уитни Форд и Уорън Спаан — съкровища, с които навремето се бе гордял, и когато стигна все още празните страници в края на класьора, без да види Санди Коуфакс, за миг го обзе паника. После осъзна, че в бързината е прелистил няколко страници наведнъж и отново започна да разлиства. Да! Ето го! Това тясно лице, тези леко усмихнати, въодушевени очи, които гледаха изпод козирката на шапката.

На моя добър приятел Брайън, с най-сърдечни пожелания. Санди Коуфакс.

Пръстите му пропълзяха по наклонените букви на посвещението. Устните му се размърдаха. Той отново се почувства спокоен… или почти спокоен. Снимката всъщност още не беше напълно негова. Течеше нещо като… пробен период. Трябваше да направи нещо, преди да я притежава изцяло. Брайън не беше съвсем сигурен какво точно, но знаеше, че то има нещо общо със съня, който току-що го бе събудил и че ще разбере, когато часът

(утре или може би още днес?)

настъпи.

Той затвори класьора със старателно изписания надпис КОЛЕКЦИЯ НА БРАЙЪН — ДА НЕ СЕ ПИПА!, остави го върху шкафчето и се върна в леглото.

Имаше само едно неприятно нещо в това да притежава снимката на Санди Коуфакс. Искаше да я покаже на баща си още веднага. На връщане от „Неизживени спомени“ си бе представял как точно ще му каже за нея.

Брайън, старателно прикривайки вълнението си: „Ей, тате, купих си една 56-ица от повия магазин. Искаш ли да я видиш?“

Баща му щеше да каже „добре“ без особен интерес, щеше да тръгне с Брайън към стаята му просто колкото да не го обиди, но как щяха да светнат очите му, когато видеше на какво е попаднал синът му!

Е, да, той наистина щеше да се учуди и зарадва. Може би дори щеше да потупа доволно Брайън по гърба.

А после?

После щяха да започнат въпросите, а точно в това беше какво? Проблемът. Баща му най-напред щеше да попита откъде е купил находката, после щеше да се поинтересува откъде има пари за снимка, която е: а) рядка, б) в отлично състояние, в) с автограф. Отпечатаният подпис на снимката гласеше Санфърд Коуфакс, което беше истинското име на знаменития бейзболен питчър Автографът обаче беше на Санди Коуфакс, а в чудатия и понякога твърде разточителен свят на колекционерите на бейзболни снимки това означаваше пазарна цена сто и петдесет долара.

Мислено Брайън разигра единствения възможен отговор:

— Взех я от новия магазин, тате. „Неизживени спомени“. Човекът ми я продаде с НЕВЕРОЯТНА отстъпка… каза, че хората щели да се заинтригуват от магазина, ако знаят, че цените му са ниски.

Дотук всичко изглеждаше нормално, но дори дете, което все още влиза с намаление в киното, би разбрало, че обяснението няма да мине. Когато станеше дума за отстъпки, хората винаги проявяваха интерес. Особен интерес.

— Така ли? Колко ти намали? Тридесет процента? Четиридесет? На половин цена ли ти я даде? Но това прави шестдесет или седемдесет долара, Брайън, а на мен ми е пределно ясно, че ти нямаш толкова пари в касичката си.

— Ами-и-и… всъщност цената беше малко по-ниска, тате.

— Добре, колко?

— Ами-и-и… осемдесет и пет цента.

— Продал ти е снимка на Санди Коуфакс от 1956 с автограф и в невероятно състояние за осемдесет и пет цента!?

Да, и точно тук щеше да стане страшно.

Какво точно Брайън не знаеше, но беше сигурен, че ще е страшно. Някак щяха да го изкарат виновен — ако не баща му, то майка му със сигурност.

Може би дори щяха да го накарат да я върне, а това той нямаше да направи за нищо на света. Тази снимка беше с посвещение. С посвещение за Брайън.

Нямаше да я върне никога.

По дяволите, дори не можа да я покаже на Стан Доусън, когато дойде да играят карти. А толкова му се искаше. Но Стан щеше да остане да спи у тях в петък вечер и Брайън можеше да си представи какво би станало, ако той каже на баща му: „Харесва ли ви снимката на Брайън, господин Раск? Страхотна е, а?“ Същото се отнасяше и за останалите му приятели. Той бе установил една от най-великите истини — много тайни, всъщност всички наистина важни тайни, не могат да бъдат споделени. Защото винаги успяват някак си да се разпространят. И то много бързо.

Изведнъж момчето осъзна, че се е озовало в странно и неприятно положение. Беше се сдобил с велика находка, а не можеше да я покаже на никого. Това трябваше да унищожи удоволствието от новата придобивка и в известен смисъл така и стана, но също му даде възможност да изпита потайното задоволство на скъперник. Той си даде сметка, че не се радва на снимката, а по-скоро злорадства за нея, и така откри друга важна истина — че злорадстването доставя странно, екзотично удоволствие. Сякаш част от неговото открито и добродушно сърце бе зазидана, а после осветена от необикновена черна светлина, която едновременно изкривяваше и подчертаваше онова, което бе останало вътре.

А от това той никога нямаше да се откаже.

Никога.

„Тогава плати снимката докрай“ — прошепна му глас от дълбините на съзнанието.

Ще си плати. Няма проблеми. Не мислеше, че нещото, което трябва да направи, е твърде прилично, но беше сигурен, че не е кой знае колко лошо. Беше просто…

„Просто един номер — обади се отново гласът и Брайън видя очите на господин Гонт — тъмносини, като море в ясен ден, и толкова успокояващи. — Един малък номер и толкоз.“

Да бе, номер! Няма проблеми.

Той се сгуши под меката си завивка, обърна се на една страна, затвори очи и веднага започна да се унася.

Докато заспиваше дълбоко, се сети за нещо. Нещо, което господин Гонт бе казал. „Местният вестник може само да се надява, че ще постигне такава върза реклама“ Само дето Брайън не можеше на никого да покаже прекрасната снимка, която си бе купил. След като той — единадесетгодишен хлапак, който нямаше достатъчно акъл да не се пречка пред Хю Прийст, когато пресича улицата, бързо стигна до този очевиден извод, как зрял и мъдър човек като господин Гонт не го беше осъзнал?

Е, може би го съзнаваше. Или пък не. Възрастните не мислят като нормалните хора, пък и снимката беше у него, нали? Лежеше в класьора му, там където й беше мястото.

Това обяснение беше съвсем задоволително и Брайън отново се отдаде на съня. Дъждът продължаваше да блъска по прозорците, а неуморният есенен вятър пищеше в ъглите под стряхата.

[1] Йонас Едуард Салк (1914 —) — разработил през 1947 голина полиомелитната ваксина. — Б.пр. ↑

[2] Наука, базирана върху отречената вече теория, че умствените способности и наклонности зависят от големината и формата на черепа. — Б.пр. ↑

[3] Митичен цар на Фригия. Всичко, до което се докоснел, се превръщало в злато. — Б.пр. ↑

[4] Zippo — марка американски бензинови запалки — Б.пр. ↑

Четвърта глава

1

Дъждът спря в четвъртък на разсъмване и към десет и половина, когато Поли погледна през витрината на „Ти шиеш и шиеш“ и видя Нети Коб, облаците бяха започнали да се разсейват. Нети носеше сгънат чадър и ситнеше по Мейн Стрийт, стиснала чантата под мишница, сякаш усещаше лапите на нова буря след себе си.

— Как са ръцете ти днес, Поли? — попита Розали Дрейк.

Тя едва чуто въздъхна. Щеше да се изправи пред същия въпрос, но зададен много по-настойчиво, когато се видеше с Алън следобед. Бяха се разбрали да се срещнат в „При Нан“ към три. Трудно можеше да излъже хората, които я познаваха отдавна. Те виждаха бледността на лицето й и тъмните кръгове около очите. Виждаха и болката в тях.

— Днес съм много по-добре, благодаря ти — отвърна тя. Излъга, но с малко — ръцете й наистина бяха по-добре, но чак много по-добре…

— Помислих си, че с този дъжд…

— Не можеш да разбереш кое ги кара да болят. В това е целият ужас. Остави това, Розали, и ела да видиш. Мисля, че ни предстои да станем свидетели на малко чудо.

Розали застана зад витрината точно навреме да види малката забързана фигура с чадъра — който може би щеше да послужи за остен, ако се съди по начина, по който го стискаха — да се приближава до тентата на „Неизживени спомени“.

— Това Нети ли е? Наистина ли е Нети!? — възкликна тя.

— Да, наистина е тя.

— Боже мой! Тя влиза!

Думите на Розали сякаш развалиха магията. Нети се приближи до вратата… и почти веднага се дръпна. Прехвърли чадъра от едната ръка в другата и загледа фасадата на „Неизживени спомени“ сякаш магазинът беше змия, която се канеше да я ухапе.

— Хайде, Нети — каза тихо Поли. — Давай, скъпа!

— Сигурно пише ЗАТВОРЕНО — предположи Розали.

— Не, сложил е друга табелка: ВТОРНИК И ЧЕТВЪРТЪК — ПО УГОВОРКА. Видях я, като идвах насам сутринта.

Жената отново се приближаваше до вратата. Посегна към дръжката и пак се дръпна.

— Господи, тая жена ще ме убие — каза Розали. — Спомена ми, че ще отиде отново в магазина — нали знаеш колко харесва цветния кристал — но никога не съм предполагала, че наистина ще набере смелост.

— Поиска ми разрешение да излезе за малко през почивката, за да отиде до „новото място“, както го нарича, и да ми вземе кутията за кейк — измънка Поли.

— Такава си е — кимна Розали. — Доскоро ми искаше разрешение да отиде до тоалетната.

— Като я слушах, останах с впечатлението, че част от нея иска да й кажа „не, имаме много работа“. Но другата част се надява отговорът да е положителен.

Поли не откъсваше очи от жестоката дребномащабна битка, която се разиграваше на по-малко от петдесет метра — минивойна между Нети Коб и Нети Коб. Ако наистина влезеше, какъв прогрес щеше да бъде това за нея!

Поли почувства тъпа, пареща болка в ръцете си и с изненада установи, че стиска палци.

— Всъщност работата не е в цветния кристал, нито в кутията за кейк — обади се Розали. — Тя отива там заради него.

Поли я погледна учудено.

— О, не — изчерви се Розали. — Нямам предвид, че Нети си е паднала по него или нещо такова, въпреки че й светнаха очите, когато той я застигна навън. Човекът се държа мило с нея, Поли. Това е. Любезно и мило.

— Много хора се държат мило с нея. Алън например винаги търси случай да я заговори, а тя продължава да се срамува от него.

— Господин Гонт има по-специално държане — подхвърли простичко Розали и сякаш за да потвърди думите й, Нети хвана дръжката и отвори вратата.

А после застана на прага, стиснала здраво чадъра си, сякаш плиткият кладенец на решителността й се бе изчерпал напълно и завинаги. Поли изведнъж се притесни, че тя ще затръшне вратата отново и ще хукне нагоре по улицата. Ръцете й, болни или не, се свиха в юмруци.

„Хайде, давай, Нети! Присъедини се към света!“

Нети се усмихна в отговор на някого, когото двете жени не виждаха, свали чадъра от защитното му положение и… влезе.

Вратата се затвори след нея.

Поли се обърна към Розали и трогната, видя сълзи в очите й. Двете жени се спогледаха за миг, а после се прегърнаха и избухнаха в смях.

— Браво, Нети! — възкликна Розали.

— Две на нула за нас! — додаде Поли и слънцето разпръсна облаците в главата й цели два часа преди да го направи в небето над Касъл Рок.

2

Пет минути по-късно Нети Коб вече седеше в един от високите плюшени фотьойли, които господин Гонт бе подредил покрай една от стените в магазина си. Чадърът и чантата й лежаха забравени на пода до нея. Той седеше до нея, хванал ръцете й, вперил ясните си очи в нейните. Върху един от щандовете редом с кутията на Поли стоеше лампион от цветен кристал. Беше прекрасен и може би щеше да струва повече от триста долара в някой бостънски антиквариат. Нети Коб току-що го бе купила за десет долара и четиридесет цента — всичките пари, които се намираха в портфейла й, когато влезе в магазина. Прекрасен или не, сега лампионът също беше забравен както чантата и чадъра.

— Да направя нещо? — промълви тя като насън и леко раздвижи ръце, за да хване дланите на мъжа по-здраво.

Той отвърна на жеста й и по лицето й пробяга едва забележима усмивка.

— Да, всъщност става въпрос за нещо съвсем дребно. Познавате господин Кийтън, нали?

— О, да — отвърна Нети. — Роналд и сина му Данфърд. Познавам ги и двамата. Кой от тях имате предвид?

— По-младия — каза господин Гонт и погали дланите й с издължените си пръсти. Ноктите му бяха жълтеникави и необичайно дълги. — Главния градски съветник.

— Зад гърба му го наричаме Бъстър — каза жената и се изхили.

Смехът й беше дрезгав и малко истеричен, но Лийлънд Гонт не изглеждаше отвратен. Напротив, не дотам нормалното кудкудякане на Нети сякаш му доставяше удоволствие.

— Вместо да ми плащаш за лампиона, искам да направиш един номер на Бъстър.

— Номер ли? — попритесни се тя.

— Безобидна лудория — усмихна се Гонт. — Той никога няма да разбере, че си била ти. Ще си помнели, че е бил някой друг.

— О!

Нети погледна към кристалния лампион зад гърба му и в безизразните й очи за миг заблестя нещо — може би алчност или пък просто желание и наслада.

— Ам-и-и…

— Всичко ще бъде наред, Нети, Никой няма да разбере… и лампионът си остава за теб.

— Мъжът ми обичаше да ми прави номера — изрече бавно и замислено. — Сигурно е приятно да изиграеш някого. — Тя го погледна и този път в очите й имаше тревога. — Само че няма да го наранявам, нали? Не искам да го наранявам. Нараних мъжа си, сигурно знаете.

— Не, няма — отвърна кротко Гонт и отново погали ръката й. — Ни най-малко. Просто искам да оставите някои неща у тях.

— Но как ще вляза там!?

— С това.

Той сложи нещо в ръката й. Беше ключ. Нети го взе и понита:

— Кога?

Замечтаните й очи не се откъсваха от лампиона.

— Скоро — отвърна той и се изправи. — А сега, Нети, наистина трябва да опаковам този красив лампион. Госпожа Мартин ще дойде да разгледа колекцията ми в стил лалик след… — Погледна часовника си. — Господи! След петнадесет минути! Едва ли съм в състояние да ти кажа, колко ми беше приятно, че се реши да наминеш. В днешно време много малко хора умеят да се радват на красотата на цветния кристал. Повечето са просто прекупвачи, с касови апарати вместо сърца.

Нети също се изправи и погледна към лампиона с нежния поглед на влюбена жена. Болезнената изнервеност, с която бе влязла в магазина, се бе изпарила напълно.

— Много е хубава, нали?

— Прекрасна е — съгласи се топло господин Гонт. — Представа си нямаш колко съм щастлив, че отива при добър стопанин, а не при някого, който ще й бърше праха всяка седмица, а след време ще я счупи по невнимание и ще смете парчетата на боклука, без дори да се замисли.

— Никога не бих направила това! — възкликна тя.

— Знам. Това е част от чара ти, Нетиция.

Нети го погледна удивена.

— Откъде знаете цялото ми име?

— Цар съм в тия работи. Никога не забравям имена и лица.

Той се скри зад завесата, а когато се появи отново, в едната му ръка стърчеше лист бял картон, а в другата — огромна топка опаковъчна хартия. Остави хартията до кутията за кейк (гънките веднага започнаха да се отпускат с тайно шумолене) и започна да сгъва картона точно по размерите на лампата.

— Знам, че ще се грижиш добре за тази прелест. Затова ти я продадох.

— Наистина ли? Аз си мислех, че… господин Кийтън… номера…

— О, не, не! — възкликна Гонт полуразвеселен, полуобиден. — Всеки би го направил! Хората обичат да си въртят номера! Но да намериш подходящото място за един предмет, да го продадеш на човек, който ще го харесва, който ще има нужда от него — виж, това вече е друга работа. Понякога си мисля, Нетиция, че всъщност продавам щастие… не смяташ ли?

— Ами… Знам само, че ме направихте щастлива, господин Гонт — отвърна сериозно Нети. — Много щастлива.

Той разкри кривите си издадени зъби в широка усмивка.

— Прекрасно! Това е прекрасно! — възкликна, а после уви лампиона в опаковъчната хартия, сложи го в кутията и залепи капака с гордост. — Готово! Още един удовлетворен клиент!

Тя понечи да поеме кутията и пръстите й сякаш не искаха да я слушат, въпреки че допреди малко ги бе стискала с настървение. Но това моментно състояние премина още преди да го осъзнае напълно и тя взе покупката. Господин Гонт сложи кутията за кейк върху капака и Нети видя някакво листче вътре.

— Какво е това?

— Бележка до работодателката ти — отвърна той. Сърцето й веднага се сви от притеснение.

— Не се отнася за мен, предполагам.

— О, не, за Бога! — възкликна той през смях и Нети веднага се успокои. Когато господин Гонт се смееше, човек не беше в състояние да му устои. — Грижи се за лампиона, Нетиция, и намини пак.

— Разбира се — отвърна тя и това можеше да мине за отговор и на двете заръки.

Но в сърцето си (вътре в онова тайно скривалище, където желанията и страховете й непрекъснато се блъскаха като притеснени пътници в претъпкан трамвай) тя знаеше, че може и да дойде в магазина отново, но този лампион щеше да е единствената й покупка от „Неизживени спомени“.

И какво от това? Лампионът беше прекрасен, точно такъв, какъвто винаги бе искала да има, за да попълни скромната си колекция. Тя си помисли да каже на господин Гонт, че мъжът й може би още щеше да е жив, ако преди четиринадесет години не бе счупил един кристален лампион като този, и че точно това бе капката, от която чашата преля. През съвместните им години той бе потрошил голяма част от сервизите й, но тя го остави да живее.

Накрая той съсипа и последното нещо, на което Нети наистина държеше, и тя му отне живота.

Реши, че няма смисъл да му разказва всичко това.

Той сякаш вече го знаеше.

3

— Поли! Поли, тя излиза!

Поли заряза манекена, на който подгъваше някаква пола, и хукна към прозореца.

Нети излезе от „Неизживени спомени“ здравата натоварена. Чантата й стърчеше под едната мишница, чадърът — под другата, а ръцете й крепяха кутията за кейк и голям бял пакет.

— Май ще е по-добре да отида да й помогна — каза Розали.

— Недей — спря я Поли. — Само ще я притесниш.

Жената тръгна нагоре по улицата. Вече не подтичваше като че я гони някой, а сякаш се носеше над повърхността.

„Не — помисли си Поли, — това не е нормално. Та тя… лети.“

Съзнанието й веднага направи една от онези странни асоциации и тя прихна да се смее.

— Сега пък какво? — вдигна вежди Розали.

— Виж изражението на лицето й — отвърна другата жена, гледайки Нети, която пресече Линдън Стрийт бавни, замечтани стъпки.

— Какво искаш да кажеш?

— Прилича ми на току-що оправена жена, която… е изпитала поне три оргазма.

Розали почервеня, погледна отново към Нети и прихна да се смее. Поли се присъедини и двете се заклатиха напред-назад в неистов смях.

— Олеле! — възкликна Алън Пангборн още от вратата. — Жени, които се смеят още преди обяд! За шампанско е рано, тогава какво е?

— Четири! — изписка Розали, насълзена от смях. — На мен ми изглежда като за четири!

Двете отново подеха ситния си кикот, а Алън стоеше с ръце в джобовете и се подхилкваше учудено.

4

Норис Риджуик пристигна в кабинета на шерифа десет минути преди да свирне обедната сирена в мелницата. Цяла седмица беше междинна смяна — от дванадесет до девет вечерта — и това му харесваше. Нека друг оправя бъркотиите по шосетата и уличките на Касъл Рок, след като затвореха баровете към един вечерта. Не че той не можеше да го направи. Беше го правил много пъти, но почти винаги му идваше да си изповръща червата. Ставаше му лошо дори когато жертвите се разхождаха съвсем невредими насам-натам и крещяха, че не искат никакви шибани проверки за алкохол и че си знаят правата. Просто такъв му беше стомахът. Шийла Бригъм непрекъснато го заяждаше, че бил като полицай Енди от оня филм „Туин Пийкс“, но Норис знаеше, че не е така. Енди ревваше, като видеше мъртъвци, а на него просто му идеше да се изповръща отгоре им, както щеше да стане с Хоумър Геймич, когато го намери в една канавка край гробището, пребит до смърт със собствената му изкуствена ръка.

Норис погледна към наряда, видя, че Енди Клатърбък и Джон Лапоант са на смяна, и хвърли едно око на справката. Нямаше нищо за него, а той точно така обичаше. Сякаш за да бъде денят — или поне първата му част — съвсем идеален, резервната му униформа се бе върнала от химическото… в уречения ден, което се случваше за пръв път. Това щеше да му спести ходенето до вкъщи да се преоблича.

На плика от химическото чистене беше залепена бележка: „Хей, Барни, дължиш ми пет долара и двадесет и пет цента. Не ме завличай тоя път, ако не искаш да те вкарам в правия път по тъмно.“ Подпис: Клат.

Доброто му настроение остана непроменено от тази закана. Шийла Бригъм беше единственият човек в полицията на Касъл Рок, който смяташе, че Норис прилича на оня от „Туин Пийкс“ (Всъщност тя май беше и единственият човек — освен него — който въобще гледаше сериала.). Останалите — Джо Лапоант, Сийт Томас, Енди Клатърбък, му викаха Барни по аналогия с онзи рисуван герой на „Хана и Барбара“[1]. Това понякога го дразнеше, но не и днес. Пред него се простираха четири безгрижни дни в междинната смяна и три дни почивка. Животът понякога беше и прекрасен.

Той извади шест долара от портфейла си и ги сложи на бюрото на колегата си. Надраска: „Живей, Клат“ на гърба на една бланка за доклад, подписа се със завъртулка и остави бележката до парите. После извади униформата си от пакета и отиде в съблекалнята. Облече се подсвирквайки и весело размърда вежди пред огледалото, доволен от онова, което виждаше в него. Направо беше Неотразим. Напълно Неотразим. За злосторниците на Касъл Рок щеше да е по-добре да не се мяркат пред очите му днес, иначе…

Нещо се раздвижи в огледалото зад него, но преди да успее да се обърне, някой го сграбчи отзад, обърна го и го залепи за плочките до писоарите. Главата му се фрасна в стената, фуражката му падна и той се озова пред кръглото подпухнало лице на Данфърд Кийтън.

— Какво си мислиш, че правиш, но дяволите, Риджуик?

Норис съвсем беше забравил за квитанцията, която бе пъхнал под чистачката на Кийтъновия кадилак предишната вечер. Сега обаче се сети.

— Пусни ме! — понечи да каже заповеднически той, но думите му излязоха по-скоро като хленч.

Усети, че страните му се затоплят. Винаги, когато беше ядосан или уплашен — а в този момент изпитваше и двете — Норис се изчервяваше като девойка.

Кийтън, който беше с една глава по-висок и тежеше поне петдесет кила повече, го разтърси здравата и едва тогава го пусна. После извади квитанцията от джоба си и я размаха под носа му.

— Тук твойто име ли пише, или не? — понита той, сякаш полицаят току-що го бе отрекъл.

Норис Риджуик отлично знаеше, че подписът е негов, поставен с гумен печат, но съвсем четлив, а и квитанцията беше от неговия кочан.

— Беше паркирал на мястото за инвалиди — каза той и разтърка темето си.

Знаеше си, че ще стане беля с тая глоба. Колкото по се окопитваше от първоначалната уплаха (а Бъстър наистина му беше изкарал ангелите, не можеше да се отрече), толкова по-силен ставаше гневът му.

— На кое?

— На мястото за инвалиди! — изкрещя Норис.

Освен това самият Алън ми каза да ви лепна тая глоба!, понечи да продължи той, но се отказа. Защо да доставя на тая свиня удоволствието да си спести глобата?

— Предупреждавахме те десетки пъти. Бъ… Данфърд, и ти много добре го знаеш.

— Как ме нарече? — попита заплашително Кийтън и по лицето и шията му избиха едри червени петна.

— Тази глоба е съвсем справедлива — отвърна Норис, без да обръща внимание на въпроса му, — а що се отнася до мен, по-добре да си я платиш. И се радвай, че не те арестувам за обида на полицай!

Данфърд се разсмя и гласът му отекна в гладките стени.

— Не виждам никакъв полицай, а само едно лайно в униформа.

Норис безмълвно се наведе и взе фуражката си. Стомахът му се беше свил от страх (да се спори с Данфърд Кийтън не беше безопасно), а гневът му постепенно бе прераснал в ярост. Ръцете му трепереха. Все пак той събра сили да сложи фуражката си и каза:

— Можеш да отнесеш въпроса към Алън, ако искаш.

— Не, ще се разбера с теб!

— Аз нямам намерение да го разисквам повече. Гледай да си платиш глобата до тридесет дни, иначе ще се наложи да те арестуваме, Данфърд. — Изправи се до своите метър и седемдесет и на път към вратата добави: — Знаем къде да те намерим.

Кийтън, чието лице приличаше на залез след ядрен взрив, застана пред него и му препречи пътя. Норис спря и вдигна показалец.

— Ако ме закачиш, ще те заключа, Бъстър! Говоря сериозно!

— Дотук беше — каза Кийтън с подозрително спокоен глас. — Дотук. Уволнен си. Свали тая униформа и си търси друга ра…

— Не! — прекъсна го нечий глас.

На вратата стоеше Алън Пангборн.

Кийтън сви дебелите си пръсти в юмруци и просъска:

— Ти стой настрана от това.

Алън влезе в съблекалнята и вратата бавно се затвори след него.

— Не — повтори отново той. — Аз накарах Норис да ти лепне глобата. Казах му също, че ще ти я опростя точно преди събранието. Става въпрос за пет долара. Дан. Какво те е прихванало?

Алън беше объркан. Бъстър никога не бе спокоен човек, но такъв изблик на гняв беше прекален дори за него. От края на лятото той винаги изглеждаше ядосан и нервен — той често го бе чувал да крещи на заседанията на съветниците — а погледът му напоследък беше като на луд. За миг си помисли, че Кийтън може би е болен, но реши, че сега не му е времето да го проверява. Беше изправен пред меко казано неприятна ситуация.

— Нищо не ме е прихванало — каза нервно Кийтън и приглади косата си назад.

Норис със задоволство установи, че ръцете на съветника също треперят.

— Просто ми дойде до гуша от надути пуяци като тоя… Старая се да направя нещо за този град… По дяволите, какво ли не правя… и ми писна непрекъснато да ме преследват… — Той спря за миг, преглътна нещо и изведнъж избухна. — Той ме нарече Бъстър! Знаеш колко мразя да ми викат така!

— Ще се извини — каза кротко Алън. — Нали, Норис?

— Не съм сигурен — отвърна полицаят. Гласът му трепереше, сковаваше го страх, но ядът му още не бе преминал. — Знам, че това го дразни, но той просто ме предизвика. Бях застанал пред огледалото да видя дали съм си вързал добре вратовръзката, а той се нахвърли отгоре ми и ме залепи за стената. Така си ударих главата, че въобще не знам какво съм говорил, Алън.

Алън погледна отново към Кийтън.

— Вярно ли е?

Мъжът наведе глава и отвърна:

— Бях побеснял.

Шерифът не можеше и да очаква по-голямо извинение от човек като Кийтън. Той погледна към Норис да види дали подчиненият му разбира това. Изглежда, разбираше, а това вече беше крачка напред в решаването на неприятния спор Алън се поуспокои.

— Можем ли да смятаме инцидента за приключен? — попита той.

— Да — отвърна не след дълго Норис.

Алън бе трогнат. Риджуик наистина беше страхливец — имаше гадния навик да оставя недопити кутии от безалкохолно в колите, които използваше, докладите му бяха под всякаква критика, но… сърцето му беше огромно. Отстъпи не защото го беше страх от Кийтън. Ако опереният съветник си мислеше, че е обратното, то той правеше много сериозна грешка.

— Съжалявам, че те нарекох Бъстър — каза Норис.

Глупости! Не съжаляваше ни най-малко, но какво му пречеше да каже, че е така? Алън погледна към тантурестия мъж в скъпото спортно сако.

— Данфърд?

— Добре, забравяме за случилото се — отвърна Кийтън с подчертана надменност и той почувства, че се изпълва с познатата неприязън.

Гласът, скрит някъде дълбоко в главата му, онзи необременен, безочлив глас от подсъзнанието, се обади кратко и ясно: „Защо не вземеш да получиш удар, Бъстър? Защо не пукнеш, та да направиш услуга на всички ни?“

— Значи — каза Алън — да считаме въпроса за…

— При едно условие — размаха пръст Кийтън.

— Какво?

— Че разкараш оттук тая квитанция — отвърна Бъстър и му подаде листчето с два пръста, сякаш държеше някакъв парцал.

— Ела в кабинета ми да го обсъдим, Данфърд — въздъхна Алън. — Ти, Норис, си на смяна, нали?

— Да — отвърна той.

Стомахът му още беше на топка, цялото му настроение бе отишло на вятъра заради тая свиня и Алън щеше да му опрости глобата. Разбираше, че всичко е въпрос на политика, но това не означаваше, че трябва да го приеме.

— Можеш да поостанеш в участъка, ако искаш — каза му Шерифът.

В присъствието на Кийтън, който ги гледаше свирепо, едва ли можеше да му каже направо: „Искаш ли да поговорим?“

— Не — отвърна Норис. — Имам си работа. Ще се видим по-късно, Алън.

Той излезе от съблекалнята, без дори да погледне към Кийтън, а съветникът положи нечовешки усилия да се противопостави на глупавия си, но силен порив да му даде начална скорост с един ритник.

Шерифът старателно прегледа вида си в огледалото, за да даде възможност на Норис да излезе спокойно от участъка, а после, когато Кийтън почти беше загубил търпение, го поведе към кабинета си.

Един дребен, спретнат мъж в кремав костюм седеше на един от столовете пред вратата на кабинета и задълбочено четеше голяма, подвързана с кожа книга, която можеше да бъде единствено Библията. Сърцето на Алън се сви. Беше напълно сигурен, че тази сутрин няма да има други неприятности, което изглеждаше напълно логично, като се има предвид, че до обяд оставаха още само две-три минути, но явно се бе излъгал.

Преподобният Уилям Роуз затвори библията си, чиято подвързия напълно хармонираше с костюма му, и скочи от стола.

— Началник-к Пангборн-н!

Той беше от онези заклети баптисти, конто натъртват края на думите си, когато са притеснени или ядосани.

— Мога ли да говоря с вас, моля?

— Изчакайте ме пет минутки, отче Роуз. Трябва да свърша нещо.

— Въпросът-те изключително важен-н.

„Сигурен съм“ — помисли си Алън и отвърна:

— Разбира се. Само пет минутки.

После отвори вратата и напъха Кийтън в кабинета си, преди преподобният Уили, както му викаше отец Бригъм, да успее да каже каквото и да било.

5

— Сигурно ще е нещо за Казиното — каза Кийтън, след като Алън затвори вратата. — Чуй какво ще ги кажа. Отец Джон Бригъм е вироглав ирландец, но сто пъти го предпочитам пред тоя арогантен пуяк.

„Присмял се хърбел, на щърбел“ — помисли си шерифът.

— Седни, Данфърд.

Застана зад бюрото си, извади квитанцията за глобата и разкъса на малки парченца. После смачка остатъците на пика и ги метна в кошчето.

— Ето. Така добре ли е?

— Да — отвърна съветникът и понечи да стане.

— Не, седни си на мястото за малко.

Гъстите вежди на Кийтън се сключиха над високото му розово чело като гръмотевица.

— Ако обичаш — добави Алън и седна на стола си.

Ръцете му се сплетоха и неволно тръгнаха да изобразяват врана, но той ги спря и здраво сви юмруци.

— Следващата седмица ще разглеждаме бюджета… — подхвана Алън.

— Да, по дяволите — изръмжа Кийтън.

— … а това е компромисен въпрос. И двамата го знаем. Току-що унищожих една съвсем справедлива квитанция за глоба и направих компромис.

— Живееш в тоя град от доста време, Алън, и знаеш как стават нещата — поусмихна се съветникът. — Едната ръка мие другата.

Алън се размърда на стола си. Той издаде своите пукания и скърцания — звуци, конто шерифът често чуваше в сънищата си след дълги и тежки дни, какъвто явно щеше да се окаже и този.

— Да, така е — съгласи се той. — Едната мие другата, но до днес.

Гъстите вежди отново се сключиха.

— И какво трябва да значи това?

— Че има момент, дори в малките градчета, в който компромисите свършват. Не бива да забравяш, че аз не съм назначен служител. Съветниците може да контролират бюджета, но избирателите решават дали ще съм шериф или не. А моята работа мие да ги защитавам и да следя за съблюдаването на законите. Дал съм клетва и се старая да я спазвам.

— Ти заплашваш ли ме? Защото ако…

В този момент сирената на мелницата засвири и макар че не се чуваше така силно в кабинета на Алън, Данфърд Кийтън подскочи като ужилен. Очите му се ококориха, а белите му нокти се забиха в облегалките на стола.

Алън отново остана озадачен.

„Той се стряска като гърмян заек. Какво му става?“

За пръв път шерифът се замисли, че може би Данфърд Кийтън, който бе станал главен градски съветник на Касъл Рок далеч преди той въобще да чуе за този град, се е заел с нещо не дотам почтено.

— Не те заплашвам — каза Алън.

Кийтън беше започнал да се отпуска, но все още стоеше нащрек, сякаш го беше страх, че сирената отново ще свирне, колкото да му изкара акъла.

— Това е добре. Защото въпросът не е само в бюджета, шериф Пангборн. Градският съвет заедно с тримата общински съветници има правото да одобрява назначаването и уволнението на заместник-шерифите. Както и други права, които съм сигурен, че знаеш.

— Това е само на книга.

— Прав си — съгласи се Кийтън и извади пура от вътрешния си джоб. — Но това не значи, че винаги ще е така.

„Ха, сега да видим кой кого заплашва“ — помисли си Алън, но замълча и просто впери поглед в него.

Съветникът го погледна в очите за миг, а после се зае с целофана на пурата си.

— Ако още веднъж паркираш на мястото за инвалиди, лично ще ти лепна глобата и този път ще е окончателно — каза шерифът. — А ако посмееш да закачиш някой от заместниците ми отново, ще те дам под съд за обида, трета степен, и ще го направя, независимо с какви така наречени права разполагат съветниците. Защото моите компромиси свършиха. Разбираш ли ме, Данфърд?

Кийтън продължи да гледа в пурата си, сякаш размишляваше, а когато вдигна поглед към Алън, очите му бяха просто две малки цепки.

— Ако си решил да си играеш с търпението ми, шериф Пангборн, продължавай да се държиш така.

На лицето му определено се четеше гняв, но Алън си умисли, че има и нещо друго. Помисли си, че има страх. Как го бе разбрал? Дали го бе усетил, шерифът не знаеше, пък и нямаше значение. Онова, което можеше да се окаже важно, бе от какво се страхуваше Кийтън.

— Разбираш ли ме? — понита той отново.

— Да — отвърна съветникът, захвърли целофана на пода и завря пурата в устата си. — А ти разбираш ли ме?

Алън се наведе напред и столът отново изскърца.

— Разбирам какво казваш, но не мога, по дяволите, да разбера защо се държиш така, Данфърд. Никога не сме били приятели…

— Тук няма спор — прекъсна го Кийтън и отхапа края на пурата си.

За миг шерифът си помисли, че ще хвърли и парчето на пода, и се подготви да го отмине без забележка (компромиси!), но Кийтън го изплю в шепата си и го остави в чистия пепелник на масата. Късчето тютюн застана там като малко кучешко лайно.

— … но винаги сме се разбирали добре в работата. А сега? Има ли нещо нередно? Мога ли с нещо да ти помогна?

— Няма нищо нередно — каза съветникът и рязко се изправи. Отново беше ядосан — повече от ядосан. Алън почти виждаше парата, която излизаше от ушите му. — Просто ми писна от това… преследване.

За втори път употребяваше тази дума. На Алън тя му се струваше странна, неподходяща. Всъщност целият им разговор беше необикновен.

— Е, знаеш къде да ме намериш — каза шерифът.

— Да, за Бога! — отвърна Кийтън и тръгна към вратата.

— И, моля те, Данфърд, не спирай на мястото за инвалиди.

— Майната им на инвалидите! — извика Кийтън и затръшна вратата.

Алън дълго седя зад бюрото си, вперил замислен поглед в затворената врата, а после стана, взе целофана от пода, хвърли го в кошчето и отиде да покани „парахода“ Уили.

6

— Господин Кийтън изглеждаше доста ядосан.

Роуз седна внимателно на стола, който главният градски съветник току-що бе освободил, погледна с отвращение към парчето пура в пепелника, а после грижливо постави бялата Библия в средата на скромния си скут.

— Много заседания през идущия месец — разсеяно каза Алън. — Сигурен съм, че всички съветници са напрегнати.

— Да — съгласи се пасторът. — Но Исус е казал: „Дайте Кесаревото — Кесарю, Божието — Богу.“

— Ъ-ха — смънка Алън и изведнъж почувства страхотна необходимост от една цигара, „Лъки Странк“ или „Пал Мал“, нещо пълно с никотин и катран. — А какво мога аз да ви дам, отче… Роуз?

Алън с ужас осъзна, че за малко щеше да назове светиня му Уили.

Роуз свали кръглите си очила без рамки, избърса ги и отново ги сложи в двете малки червени браздички на носа си. Черната му коса, пригладена с някакво мазило, което шерифът надушваше, но не можеше да определи, лъщеше на луминисцентното осветление.

— Става дума за кощунството, което отец Джон Бригъм нарича Нощ в казиното — съобщи най-после преподобният. — Ако си спомняте, началник-к Пангборн-н, аз идвах при вас скоро след като научих за нечестивата идея, да ви помоля да забраните тази проява в името на почтеността.

— Отче Роуз, ако си спомняте…

Роуз вдигна повелително ръка, а с другата бръкна в джоба на сакото си и извади някаква брошура с размерите на ученическа тетрадка. Алън с досада (но без особена изненада) установи, че това е съкратено издание на Наказателния кодекс на щата Мейн.

— Сега идвам отново — подхвана напевно преподобие, — за да ви помоля да забраните проявата не само в името на почтеността, но и в името на закона.

— Отче Роуз…

— Чета ви раздел 24, глава 9, параграф 2 от Наказателни кодекс на щата Мейн — прекъсна го преподобният Роуз. Страните му вече пламтяха и Алън си даде сметка, че всичко, което бе успял да направи през последните няколко минути, бе да смени един луд с друг. — Освен-н ако е указано друго-о — зачете преподобният с амвонната мелодичност, която любимото му паство отлично познаваше — игри на щастие-е, дефинирани в раздел 23 на Кодекса-а, при които паричните залози-и представляват условие за участие-е, се смятат за незаконни-и.

Той затвори демонстративно Кодекса и погледна към Алън. Очите му горяха.

— Се смятат-т за незаконни-и.

Шерифът изпита желание да вдигне ръце и да викне: „Амин-н!“ Когато то премина, той каза:

— Запознат съм с текстовете на закона, които визират хазарта, отче Роуз. Прегледах ги след първото ви посещение, обсъдих ги и с Албърт Мартин, който се занимава с правните въпроси в общината. Неговото мнение беше, че раздел 24 не се отнася до дейности като „Вечерта в казиното“. — Той спря за миг, а после добави: — Трябва да ви кажа, че и моето мнение е такова.

— Невъзможно! — възкликна Роуз. — Искат да превърнат Божия храм в свърталище на комарджии и вие ми казвате, че това е законно!

— Точно толкова законно, колкото и бингото, което се разиграва в залата на Сестрите на Изабела от 1931 насам.

— Това не е бинго-о! Това е рулетка-а! Хазарт-т! — Гласът на преподобния трепереше. — Зарове-е!

— Накарах Албърт да изпрати запитване до Джим Тиърни, главния прокурор на щата. Отговорът беше същият. Съжалявам, отче Роуз. Знам, че това ви оскърбява. Аз например бих забранил на децата да карат скейтборд, но не мога. При демокрацията понякога трябва, да приемаме неща, които нито харесваме, нито одобряваме.

— Но това е хазарт! — простена преподобният Роуз и гласа му наистина имаше болка. — Това е… комар! Как може такова нещо да е законно, след като Кодексът специално казва…

— По начина, по който го правят, не е точно хазарт Всеки… участник… оставя дарение на входа, срещу което получава жетони на същата стойност. В края на вечерта се разиграват няколко награди — награди, а не пари. Видеокасетофон, тостер, скара, порцеланов сервиз, такива работи — обясни Алън и някакъв игрив вътрешен импулс го накара да добави: — Мисля, че тези дарения дори се приспадат от данъците.

— Това е непростим грях — отсече преподобният Роуз.

Руменината бе изчезнала от лицето му и само ноздрите издаваха гнева му.

— Тази квалификация е морална, а не правна. Такива вечеринки се правят в цялата страна.

— Да — отвърна Роуз и се изправи, стиснал Библията пред себе си като щит. — Правят ги католиците. Те много обичат хазарта, но аз съм решил да туря край на това, началник-к Пангборн. С или без вашата помощ.

Алън също се изправи.

— Две неща, отче Роуз. Първо, аз съм шериф Пангборн, а не началник, и второ, както не мога да ви нареждам какво да говорите от амвона, така не мога да казвам на отец Бригъм какви прояви да организира в църквата си, нито мога да се разпореждам със залата на Сестрите на Изабела или с тази на Рицарите на Колумб, докато там не се извършва нещо, което се квалифицира като престъпление според законите на щата. Това е. Но мога да ви предупредя да внимавате. Всъщност мисля, че съм длъжен да го направя.

— Какво имате предвид? — погледна го студено той.

— Имам предвид, че сте разстроен. Нямам нищо против плакатите, които хората ви разлепят из града, нито против писанията, които публикувате във вестника, но съществува една граница, която не бива да пресичате. Моят съвет е да приемете нещата такива каквито са.

— Когато-о Исус видя уличниците и лихварите в Храма-а Той не се позова на писаните закони, шерифе. Когато-о Исус видя тез греховни-и мъже и жени да сквернят Божия храм-м, Той не се пазеше да не пресече границата-а. Нашият Бог направи това, което смяташе за правилно-о!

— Да — каза спокойно шерифът, — но вие не сте Господ.

Роуз го погледна с обезумели от безсилие очи и Алън си помисли: „Господи, този човек е луд за връзване.“

— Приятен ден, началник Пангборн — изрече студено Роуз.

Този път Алън не си направи труда да го поправя. Само кимна и му подаде ръка с ясното съзнание, че преподобният няма да я приеме. Роуз се обърна и заситни към вратата, стиснал Библията пред гърдите си.

— Послушайте ме, забравете за това, отче Роуз — викна Алън след него.

Той нито се обърна, нито проговори. Просто излезе и така силно затръшна вратата, че стъклото в рамката издрънча.

Шерифът седна зад бюрото и притисна слепоочията си с длани.

Малко по-късно Шийла Бригъм надникна предпазливо в стаята.

— Алън?

— Тръгна ли си? — попита той, без да вдига глава.

— Кой, пасторът ли? Профуча като мартенски вятър.

— Елвис напусна сградата — каза глухо Алън.

— Какво?

— А, нищо, нищо — отвърна и вдигна глава. — Трябва ми нещо силно. Би ли погледнала какво има в касата с веществените доказателства? Тя се усмихна.

— Проверила съм — празна е. Чаша кафе ще свърши ли работа?

Той отвърна на усмивката й. Следобедът беше започнал И просто трябваше да бъде по-нормален от сутринта.

— Става.

— Веднага — каза Шийла и излезе, а Алън най-после пусна ръцете си на свобода.

Не след дълго ято врани полетя на стената срещу прозореца, огряно от слънчев лъч.

7

В четвъртък последният час в средното училище на Касъл Рок бе предназначен за допълнителни занимания. Понеже беше отличен ученик, Брайън Раск не ходеше на допълнителни занимания, докато не започнеха репетициите за коледното представление, и имаше възможност да си тръгне от училище по-рано от обикновено. Така четвъртъците му се нареждаха прекрасно.

Този четвъртък той излетя от страничната врата още преди да бие звънецът за шестия час. Чантата му, както винаги пълна с учебници, този ден се издуваше и от дъждобрана, който майка му бе настояла да облече сутринта.

Метна се на колелото и запраши с разтуптяно сърце. Имаше си работа. Трябваше да изпълни една малка задачка. Всъщност в известен смисъл беше забавно. Вече знаеше какво точно трябва да направи. Дойде му в главата съвсем спонтанно, както си мечтаеше в часа по математика.

Докато се спускаше по Касъл Хил, слънцето най-после проби разпокъсаните облаци и за пръв път този ден блесна над града. Брайън погледна встрани и видя едно момче-сянка, което го догонваше по мокрия паваж, яхнало колело-сянка.

„Ще трябва здравата да въртиш, за да ме стигнеш, малкия — помисли си Брайън. — Имам доста работа.“

Той прекоси търговския център, без да погледне към „Неизживени спомени“, като се спираше само на пресечките, колкото да хвърли бърз поглед в двете посоки. Когато стигна до ъгъла на Понд и Форд Стрийт, зави надясно, вместо да продължи по Понд към дома си, и свърна по Уилоу Стрийт малко по-надолу. Понд и Уилоу Стрийт бяха успоредни и задните дворове на къщите по тях се опираха един в друг, разделени от дъсчени огради.

Пийт и Уилма Джърсик живееха на Уилоу Стрийт.

Трябваше да се внимава.

Но Брайън знаеше как да внимава. През целия път от училище той бе обмислял всяка стъпка и всичко се раждаше в главата му с такава лекота, сякаш винаги е било там. Както и подробностите за самата задача.

Къщата на Джърсик беше тиха, на алеята не се виждаше автомобил, но това не означаваше, че всичко е наред. Момчето знаеше, че Уилма работи поне половината ден в магазина на Хемпхил на „Руут“ 117. Беше я виждал на касата с неизменния й шал, но не можеше да бъде сигурен, че и сега е там. Очуканото й юго можеше да е в гаража.

Спря в алеята, слезе от колелото и пусна стъпенката. Вече усещаше сърцето си, което биеше в ушите и гърлото му като цял оркестър барабани. Тръгна към входната врата, репетирайки сценката, която щеше да разиграе, ако се окажеше, че госпожа Джърсик си е вкъщи.

Здравейте, госпожо Джърсик, аз съм Брайън Раск от съседната улица. Уча в местното училище и скоро ще набираме абонати за някои списания — трябват ни пари за нови костюми на оркестъра. Та реших да поразпитам из квартала, кой иска да се абонира, за да знам къде да отида, като ни изпратят заявките. Който събере най-много абонати, получава награда.

Това звучеше съвсем правдоподобно, когато го измисляше. Всъщност и сега му се струваше нормално, но все пак се чувстваше напрегнат. Застана пред прага и се вслуша да чуе някакъв шум от къщата — радио, телевизор, настроен на някой от сериалите (беше рано за „Санта Барбара“, но все пак), прахосмукачка, може би… Отвътре не се чуваше нищо, но това не бе кой знае колко по-показателно от пустата алея.

Брайън звънна. Някъде навътре в къщата се чу глухо: „Динг-донг“.

Той зачака пред прага, като се оглеждаше насам-натам от страх, че някой може да го забележи, но на Уилоу Стрийт не се виждаше жив човек, пък и къщата на Джърсик бе опасана с висока ограда. Което си беше жив късмет. Когато човек прави нещо, което хората — майка и татко например — не биха одобрили, високата ограда можеше да се окаже най-прекрасното нещо на света.

Беше минала почти минута, а никой не отваряше. Дотук добре, но човек винаги трябва да се подсигурява и затова Брайън отново натисна звънеца, този път по-настойчиво. Камбанката вътре пак се обади: „динг-донг, динг-донг“.

Отново никой.

Е, добре тогава. Всичко беше наред. Всъщност всичко беше направо страхотно!

Но страхотно или не, Брайън не се сдържа да направи още един подсигурителен (и съвсем таен) оглед, преди да пристъпи към действие. Той забута колелото си между къщата и гаража и влезе в задния двор. Сърцето му думкаше по-силно от всякога. Когато се чувстваше така, гласът му обикновено започваше да трепери и момчето тайно се надяваше, че ако завари госпожа Джърсик да сади луковици в градината, гласът му няма да затрепери, като почне да й разказва за абонаментите. Иначе тя би си помислила, че я лъже, а това щеше да доведе до неприятности, за които не искаше и да мисли.

Той сиря на ъгъла на къщата. Виждаше част от двора, но не всичко. Изведнъж цялата тази работа престана да му се струва забавна. Изглеждаше му непочтена и злонамерена. Някакъв неспокоен глас зашепна в главата му:

„Защо не се прибереш вкъщи, Брайън? Метни се на колелото, иди си у дома, пийни чаша мляко и пак размисли!“

Да. Чудесна идея. Дори много разумна! Понечи да си тръгне и точно тогава в съзнанието му изплува картина, далеч по-силна от гласа.

Той видя дълга черна кола — „Кадилак“ или може би „Линкълн“, която спря пред тях. Вратата на шофьора се отвори и отвътре излезе господин Лийлънд Гонт. Само че той вече не беше облечен в смокинга ала Шерлок Холмс. Онзи господин Гонт, който прекоси декора на Брайъновото въображение, носеше изискан черен костюм — униформата на погребален агент. А и лицето му изобщо не беше приветливо. Тъмносините му очи мътнееха от гняв, устните му бяха разтеглени над кривите зъби, но не в усмивка. Той закрачи по алеята към входната врата на семейство Раск и ножицата на дългите му тънки крака закова в петите му сянката на палач от филм на ужасите.

Като стигна до вратата, той не си направи труда да звъни. О, не! Просто нахлу вътре, готов да премаже всеки, който би се изпречил на пътя му. После тръгна по стълбите, крещейки името на Брайън, и розите на тапета увяхнаха, когато сянката на палача мина над тях.

„Ще ме намери — помисли си момчето ужасено. — Дори да се скрия, дори да избягам чак в Бомбай, той ще ме намери. И тогава…“

Брайън искаше да изключи образа, да го махне от съзнанието си, но не можеше. Той видя как очите на господин Гонт растат и стават сини бездни, чиято ужасяваща, непрогледна отвъдност сякаш го поглъщаше. Видя как дългите му ръце с техните неестествено равни пръсти се превръщат в орлови нокти и се вкопчват в раменете му. Усети кожата си да настръхва от погнуса. Чу нечовешкият глас на господин Гонт да крещи:

— Ти взе нещо от мен, Брайън, но не си си го платил!

— Ще го върна! — изпищя момчето срещу това разкривено, безпощадно лице. — Моля ви, ще го върна! Ще го върна, само не ме наранявайте!

Брайън дойде на себе си, така зашеметен, както на излизане от „Неизживени спомени“ в онзи следобед. Ала чувството сега съвсем не беше приятно.

Той не искаше да връща снимката на Санди Коуфакс и толкоз.

Не искаше, защото беше негова.

8

Майра Ивънс застана под тентата на „Неизживени спомени“ в момента, в който синът на най-добрата й приятелка най-после се реши да влезе в задния двор на Уилма Джърсик. Преди да пристъпи към магазина, тя се огледа по-предпазливо и от Брайън пред къщата на Джърсик.

Ако Кора, която наистина беше най-добрата й приятелка, разбереше къде се намира и още повече защо е там, тя никога нямаше да й проговори. Защото Кора също искаше тази снимка.

„Какво от това“ — помисли си Майра и веднага се сети за две поговорки, които идеално пасваха на ситуацията — кой превари, той завари и невидяно зло, не е зло.

И все пак, преди да слезе в центъра, тя бе сложила големи слънчеви очила.

Сега бавно пристъпи към вратата и разгледа табелката, която висеше там:

ВТОРНИК И ЧЕТВЪРТЪК — ПО УГОВОРКА

Майра нямаше уговорка. Реши да дойде в магазина съвсем спонтанно, след като говори с Кора преди няма и двадесет минути.

— Цял ден мислих! Просто трябва да я имам, Майра. Трябваше да си я купя още в сряда, но имах само четири долара в чантата си, а не бях сигурна, че ще приеме чек. Нали знаеш колко неудобно се получава, когато ти откажат? Но от тогава непрекъснато мисля за това. Не съм мигнала цяла нощ. Може да ти се стори глупаво, но е истина.

На нея изобщо не й се виждаше глупаво. Прекрасно знаеше, че е истина, защото и тя не бе спала цяла нощ. А Кора нравеше невероятната грешка да си мисли, че като е видяла снимката първа, това й дава някакво свещено право да я притежава.

— Всъщност въобще не съм сигурна, че я видя първа — каза си Майра ядосано. — Дори си мисля, че аз я видях по-рано.

Въпросът кой беше видял страхотната снимка по-пръв наистина беше спорен. Онова, което не подлежеше на съмнение обаче, беше ужасът, който тя изпитваше при мисълта, че ще види тази снимка на Елвис, окачена над камината между керамичната фигурка на Елвис и порцелановата му халба, които Кора вече притежаваше. При тази мисъл стомахът на Майра се свиваше точно под сърцето и увисваше там като мокър парцал. Беше се бе чувствала така само веднъж — през първата седмица от войната срещу Ирак.

Не беше честно. Кора имаше всякакви неща, свързани с Елвис, дори го беше виждала на концерт в Портланд Сивик Сентър година преди Господ да го прибере.

— Тази снимка ще бъде моя — промърмори решително тя, събра целия си кураж и почука на вратата.

Още преди да посегне към дръжката, вратата се отвори и един тесногръд мъж почти я отнесе на излизане.

— Простете — измънка той, без да вдига глава, и Майра едва успя да разпознае в него господин Константин, аптекаря от „Ла Вердиер“.

Той забърза надолу по улицата, стиснал в ръцете си малък пакет, и се шмугна в общината, без да поглежда встрани.

Когато жената се обърна към вратата, пред нея вече стоеше господин Гонт и ведрите му кафяви очи се усмихваха.

— Нямам уговорка… — подхвана тя кротичко.

Брайън Раск, който бе свикнал да чува от Майра само слова, произнесени с невероятна надменност и увереност, никога не би повярвал на ушите си, ако можеше да я чуе сега.

— Вече имате, уважаема госпожо — отвърна собственикът и се отмести да й направи път. — Добре сте дошли! Влизайте спокойно и оставете част от щастието, което носите!

След като хвърли последен поглед наоколо, колкото да се увери, че никой не я е видял, Майра Ивънс се шмугна в „Неизживени спомени“.

Вратата се затвори след нея.

Дългопръста, бяла като на мъртвец ръка се протегна в мрака, напипа въжето, което висеше до прозореца и дръпна щорите.

9

Брайън осъзна, че затаява дъх едва когато въздухът излезе като въздишка от дробовете му.

В задния двор на семейство Джърсик нямаше никой.

Уилма, очевидно насърчена от хубавото време, беше простряла навън прането си, преди да излезе, и сега то плющеше в три реда под топлото слънце и свежия бриз. Момчето притича до задната врата и надникна вътре. В кухнята нямаше жива душа. Помисли си да почука, но реши, че само си търси причина да не направи онова, за което е дошъл. Джърсик явно не си бяха у дома. Просто трябваше да си свърши работата и да се разкара оттам час по-скоро.

Той слезе бавно по стълбите и се върна в двора. Просторът с товара си от ризи, гащи, бельо, чаршафи и калъфки се вееше отляво. Вдясно беше градината, в която вече нямаше никакви насаждения, като се изключат две-три спаружени тикви, а в дъното се простираше висока дъсчена ограда. Зад нея беше къщата на Хавърхил, а през четири къщи — неговата.

Дъждът, който валя цяла нощ, бе превърнал градината в блато и тиквите плуваха до средата във вода. Брайън се наведе, загреба шепа черна кал и затича към простора.

На първия ред висяха чаршафите. Те все още бяха влажни, но бързо съхнеха, развети от вятъра като знамена. Бяха ослепително бели.

"Хайде! — прошепна му гласът на господин Гонт. — Давай, Брайън! Бъди като Санди Коуфакс. Давай!"

Брайън вдигна ръце. Отново се възбуди като в съня си, но това не го учуди особено. Всъщност дори бе доволен, че не изпитва страх. Беше забавно в края на краищата.

Засили се и разтвори длани. Калта полетя от ръцете му на дълги черни пръски, които се размазаха върху чаршафите.

Изтича до градината, отново напълни шепи, плисна ги върху чаршафите и се върна за още. Обзе го странно настървение. Тичаше като обезумял напред-назад, гребеше кал, хвърляше я и сигурно щеше да продължа така цял следобед, ако някой не беше извикал.

В първия миг му се стори, че самият той вика. Вцепени се, от гърдите му се изтръгна бързо потиснат писък и едва тогава осъзна, че госпожа Хавърхил просто вика кучето си от другата страна на оградата.

Все пак трябваше да се махне оттам. И то веднага.

Спря се за миг да види какво е направил и изведнъж почувства срам и неудобство.

Чаршафите бяха предпазили по-голямата част от дрехите, но те самите бяха напластени с кал. Само няколко незасегнати петънца се белееха, колкото да покажат какъв е бил цветът им преди.

Брайън погледна ръцете си. Лепнеха от кал. Втурна се към ъгъла на къщата, където имаше чешма, и завъртя кранчето. Потече ледена струя вода. Той пъхна ръцете си под нея и ожесточено започна да ги търка, докато изми дори калта под ноктите си. Дланите му изтръпнаха от студ, ръкавите му бяха мокри, но момчето нехаеше.

Затвори крана, намери колелото си, вдигна стъпенката и го забута по алеята. По улицата се зададе малка жълта кола. Слава Богу, беше сивик, а не юго. Подмина къщата, без да намали, й водачът й изобщо не обърна внимание на малкото момче, което стискаше колелото си в двора на Джърсик с премръзнали, зачервени ръце. Малкото момче, на чието чело с големи червени букви пишеше: ВИНОВЕН!

Когато колата отмина, Брайън се метна на колелото и не спря да върти педалите, докато не стигна до дома си. Ръцете му постепенно бяха върнали чувствителността си, но го сърбяха и все още бяха червени.

Когато влезе в къщата, майка му подвикна от хола:

— Ти ли си, Брайън!

— Да, мамо.

Онова, което бе сторил в задния двор на Джърсик, вече му се струваше като сън. Момчето, което стоеше сега в слънчевата, топла кухня, момчето, което отваряше хладилника да си извади мляко, просто не можеше да бъде онова момче, което бе гребало с шепи калта от градината на госпожа Джърсик, за да я хвърли после върху чистите й, бели чаршафи.

В никакъв случай.

Той си сипа чаша мляко и разгледа ръцете си. Бяха чисти. Зачервени, но чисти. Сърцето му постепенно възвръщаше нормалния си ритъм.

— Как мина училището, Брайън? — попита Кора от другата стая.

— Нищо особено.

— Ела да гледаш телевизия, ако искаш. „Санта Барбара“ ще почне всеки момент.

— Ще дойда, но първо ще се кача горе за малко.

— Да не си оставиш чашата от мляко там! Вкисва се, вони и изобщо не може да се измие в машината.

— Няма да я оставя, мамо.

— Де да видим.

Брайън се качи в стаята си и прекара половин час, мечтаейки над снимката на Санди Коуфакс. Когато брат му Шон дойде да го пита дали иска да отиде до магазина с него, той припряно затвори класьора и нареди на Шон да не се появява пред очите му, докато не се научи да чука, като вляза в чужда стая. Брат му излезе в коридора и се разплака, но Брайън изобщо не се трогна.

Човек трябва да бъде възпитан все пак.

10

„Надзирателят спретна в затвора купон

и оркестърът мигом засвири във тон.

Стените тресат се и в такт се люлеят.

Ех, да чуете само пандизчиите как пеят!“[2]

Кралят пее, разтворил крака. Сините му очи блестят, крачолите на белия му панталон се полюшват в такт с музиката. Огледалният глобус се върти и проблясва под светлината на прожекторите. Кичур черна коса пада над челото му. Микрофонът е близо до устата му, но Майра вижда сладката извивка на горната му устна.

Тя вижда всичко. Тя е на първия ред!

Китарата подхваща соло и изведнъж той се навежда и протяга ръка. Подава я на НЕЯ, както Брус Спрингстийн (който никога няма да бъде Кралят, колкото и да се опитва) подава своята на онова момиче от клипа му „Танцувам в мрака“.

В началото тя така се вцепенява, че не може нищо да направи, не може да се помръдне, а после отдолу я побутват нечии ръце, ТОЙ я хваща за ръката и я издърпва на сцената. Тя долавя МИРИСА му — смесица от пот, кожа и гореща, чиста плът.

Миг по-късно Майра Ивънс е в прегръдките на Елвис Пресли.

Коприната на белия му костюм се хлъзга в дланите и. Ръцете, които я притискат, са здрави и силни. Лицето, НЕГОВОТО лице, лицето на Краля е на сантиметри от нейното. Той танцува с нея. Те са двойка. Магура Джозефин Ивънс от Касъл Рок, Мейн и Елвис Аарон Пресли от Мемфис, Тенеси!

Те танцуват страстно на широката сцена пред четири хиляди ревящи фенове, докато групата припява онзи стар, познат рефрен:

— Let’s rock… everibody let’s rock…

Тялото му се плъзга към нейното, тя усеща възбудената му плът в слабините си. Той я завърта, полата й се вдига чак до дантелата на луксозните й чорапи, ръката и се върти в неговата като ос в колело, а после той отново я придърпва към себе си. Дланта му се спуска по гърба и към извивката над бедрата й и я притиска към него. Тя поглежда за миг към публиката и там, извън блясъка на прожекторите, вижда Кора Раск, която я гледа като попарена. Лицето й е побеляло от омраза и завист.

Елвис Пресли обръща главата и към себе си и проговаря с онзи сладникав южняшки акцент:

— Не сме ли създадени един за друг, мила?

Преди тя да успее да отговори, плътните му устни вече са върху нейните. Миризмата му, чувството, че го държи в ръцете си, изпълват света. И тогава езикът му се промъква в устата й! Кралят на рокендрола я целува съвсем наистина пред очите на Кора и на целия проклет свят! Той я притиска силно към себе си, тромпетите надават синкопирания си писък, а тя усеща топлите вълни на екстаза да се разливат по цялото й тяло. О, никога не е било така преди! Никога! Дори с Ейс Мерил край езерото. Иска да извика, но езикът му се е заровил в устата й. Тя забива страстно нокти в гладкия му копринен гръб, повдига бедрата си, а тромпетите свирят ли, свирят.

11

Господин Гонт седеше в един от плюшените фотьойли и наблюдаваше с безразличие дивия оргазъм на Майра Ивънс. Тя се тресеше като в нервен шок, стиснала здраво снимката на Елвис в ръцете си. Очите й бяха затворени, тазът й се повдигаше, краката й се разтваряха и затваряха… Нагласените й букли се бяха отпуснали и косата й висеше като парцал на главата й. Двойната й брадичка лъщеше от пот като на Елвис след бясно препускане по сцената.

— О-оооо! О, Господиии! — крещеше Майра и се тресеше като желе на тепсия. — Оооох! Майчицееее! А-аа-аах! Гооосподи…

Господин Гонт отегчено изпъна ръбовете на тъмния си панталон, наведе се и дръпна снимката от ръцете на Майра. Очите й веднага се отвориха. Тя отчаяно посегна да си вземе снимката, но не можа да я стигне. Понечи да стане.

— Седни! — нареди той.

Жената остана като вкаменена.

— Ако искаш да видиш тази снимка отново, Майра, стой си на мястото!

Тя седна и го загледа с безмълвна агония. Огромни потни кръгове избиха под мишниците и покрай гърдите й.

— Моля ви — простена едва чуто тя и протегна ръце.

— Назови цена!

Майра се замисли. Очите й се ококориха на изпотеното лице. Тя преглътна мъчително.

— Четиридесет долара! — извика накрая. Гонт се засмя и поклати глава.

— Петдесет!

— Глупости! Май не искаш тази снимка, Майра.

— Искам я! — Сълзи потекоха от очите й и се смесиха с потта върху лицето й. — Искам яяяяя!

— Добре! Добре, искаш я. Но имаш ли нужда от нея, Майра? Трябва ли ти тя наистина?

— Шестдесет! Това е всичко, което имам! Всичко, до последния цент!

— Майра, приличам ли ти на дете?

— Не.

— Не съм сигурен. Виж какво, аз съм възрастен човек — много по-възрастен, отколкото си мислиш, но не ми личи, ако не е неприлично да го казвам сам — а ми се струва, че ти ме взимаш за дете. Само дете може да повярва, че жена, която живее в чисто нова двуетажна къща на по-малко от три преки от Касъл Вю, разполага само с шестдесет долара.

— Не ме разбрахте! Мъжът ми…

Господин Гонт стана и понечи да прибере снимката. Усмихнатият мъж, който я бе посрещнал на вратата, вече го нямаше.

— Не се бяхме уговорили за среща, Майра. Поканих те от добро чувство, но сега ми се струва, че трябва да те помоля да си вървиш.

— Седемдесет! Седемдесет долара!

— Обиждаш ме! Моля те, върви си.

Майра падна на колене. От гърдите й се изтръгна дрезгав, нервен плач. Тя стисна крачолите му и се просна пред него.

— Моля ви! Моля ви, господин Гонт! Трябва да притежавам тази снимка! Трябва! Тя ми предизвиква… Господи, не можете да си представите какво ми предизвиква!

Господин Гонт погледна към снимката на Елвис и на лицето му се изписа моментно отвращение.

— Хич и не искам да си представям. Каквото и да е, изглеждаше много… потно.

— Но ако трябва да платя повече от седемдесет долара, ще се наложи да пиша чек. Чък ще разбере, ще иска да узнае за какво съм ги похарчила и ако му кажа, ще ме… ще ме…

— Това не е мой проблем — отвърна собственикът. — Аз съм магазинер, а не брачен консултант. — Гледаше я отвисоко и говореше на потната й глава. — Сигурен съм, че някой друг — госпожа Раск например — ще бъде в състояние да си позволи тази бих казал маниакална страст към покойния господин Пресли.

Като чу името на Кора, жената рязко вдигна глава. Очите й бяха две малки лъскави точици, потънали дълбоко в лицето й. Зъбите й се оголиха в свирепа усмивка. Изглеждаше като обезумяла.

— И вие ще й я продадете? — просъска тя.

— Стига да се споразумеем. Нали с това е забогатяла тая държава? А сега ме пусни, Майра. Ръцете ти са плувнали с пот. Сигурно ще трябва да си давам панталона на химическо чистене…

— Осемдесет! Осемдесет долара!

— Ще ти я продам за два пъти повече. Сто и шестдесет долара — ухили се той и големите му, криви зъби лъснаха. — Можеш да ми платиш и с чек, Майра.

— Не мога! Чък ще ме убие! — простена отчаяно тя.

— Може би, но пък ще умреш заради истинска, страстна любов, нали?

— Сто! — зацвили Майра и отново го сграбчи за крачолите. — Моля ви, сто долара!

— Сто и четиридесет — продължи да се пазари Гонт. — Повече не мога да смъкна. Това е последната ми оферта.

— Добре! — прие веднага тя. — Ще ги платя…

— Естествено ще се наложи да ми направиш и една свирка — ухили се нагло той.

— Моля!? — прошепна вцепенена.

— Да го духаш! — изкрещя в лицето й. — Да отвориш пълната си с пломби уста и да ми го налапаш!

— Боже мой! — простена Майра.

— Е, както искаш — каза Гонт и понечи да си тръгне.

Тя се вкопчи в него и само след минути вече разкопчаваше ципа и търсеше да напипа члена му.

Той я остави да се бълтае известно време, наблюдавайки с удоволствие, а после грубо избута ръцете й и каза:

— Остави! Оралният секс ме докарва до амнезия.

— Какво?

— Нищо, нищо, Майра — отвърна и й подхвърли снимката.

Тя панически се втурна да я хване, улови я някак си и я притисна до гърдите си.

— Но… има още нещо…

— Какво!? — просъска насреща му тя.

— Познаваш ли човека, който държа бара от другата страна на Тин Бридж?

Майра поклати глава и очите й отново се изпълниха със страх.

— Хенри Бофорт ли?

— Да. Той май притежава и заведението „Кроткия тигър“? Странно име.

— Не мога да кажа, че го познавам, но знам кой е.

Никога през живота си не бе стъпвала в „Кроткия тигър“, но като всеки друг знаеше кой държи кръчмата.

— Искам да направиш един малък номер на господин Бофорт.

— К-какъв номер?

Гонт се пресегна, хвана потната й ръка и й помогна да се изправи.

— Ще ти кажа докато пишеш чека, Майра — каза той и целият му чар отново се върна на лицето му. Кафявите му очи станаха игриви и бляскави. — Между другото, искаш ли да ти опаковам снимката?

[1] Барни Ръбъл от „Семейство Флинтстоун“. — Б.пр. ↑

[2] Началните строфи на „Затворническия рок“ на Елвис Пресли. — Б.пр. ↑

Пета глава

1

Алън се пъхна в едно от сепаретата на „При Нан“ и още преди да седне срещу Поли, разбра, ме болките й не бяха преминали. Беше пила перкодан. Личеше й още преди да проговори. От лекарствата очите й ставаха някак странни, неестествено бляскави. Той бе свикнал с това, но не го одобряваше. Всъщност съмняваше се, че изобщо ще го приеме някога. За пореден път се замисли дали не се е пристрастила към успокоителните. В нейния случай пристрастяването беше просто още един страничен ефект, нещо, което трябваше да се очаква, регистрира и отнесе към главния проблем. Иначе казано, към факта, че тя живее с болка, която той вероятно не ще може дори да разбере.

— Как си, красавице? — попита, без да издава нито частица от мислите си.

Тя се усмихна.

— Денят беше интересен. Мнооого интересен, както би казал оня сладур от „Да се посмеем“.

— Твърде си млада, за да го помниш.

— Ами! Алън, коя е тази?

Той се обърна и видя една жена, която мина покрай огромната витрина на Нан, стиснала здраво квадратен пакет в ръцете си. Тя бе вперила поглед напред и ако мъжът, който вървеше насреща й, не беше свърнал ловко, положително щяха да се сблъскат. Алън прерови набързо огромната картотека от имена и лица, които съхраняваше в главата си, и излезе със заключение, което Норис, лудо влюбен в полицейския жаргон, без съмнение би нарекъл „непълно“.

— Ивънс. Мейбел, Мейвис или нещо такова. Чък Ивънс й е мъж.

— Като я гледа човек, ще рече, че току-що е изпушила силна панамска пура — изкоментира Поли. — Направо й завиждам.

Край масата застана самата Нан Робъртс да ги обслужи. Тя беше един от християнските войни на баптиста Уилям Роуз и носеше малка жълта значка на гърдите си. Алън виждаше този символ за трети път от сутринта. Сигурно занапред щеше да го среща още по-често. Значката изобразяваше игрален автомат, задраскан с червена диагонална линия. Отношението на приносителя й към „Вечерта в казиното“ ставаше пределно ясно и без думи.

Нан беше жена на средна възраст, с пищен бюст и сладникаво красиво лице, което ти навяваше мисли за мама и ябълков пай. Всъщност, както Алън и колегите му бяха констатирали, ябълковият й пай беше наистина чудесен. Особено с топка ванилов сладолед отгоре.

Нан лесно предразполагаше хората с милата си физиономия, но много от местните бизнесмени — особено онези, които се занимаваха с недвижими имоти — отдавна бяха разбрали, че при нея първото впечатление лъже. Зад миловидното лице се криеше мозък-компютър, а под майчински натежалата гръд имаше куп счетоводни книги вместо сърце. Тя притежаваше голяма част от Касъл Рок, включително и последните пет административни сгради на Мейн Стрийт, и след смъртта на Поп Мерил вероятно бе станала най-богатия човек в града.

Като я гледаше, Алън винаги си спомняше за една съдържателка на публичен дом, която навремето бе арестувал в Ютика. Жената му беше предложила подкуп, а когато той й отказа, тя съвсем целенасочено се опита да пръсне черепа му с клетка за птици, чийто наемател — надут папагал, който понякога заядливо казваше: „Чуках майка ти, Франк“ — все още беше вътре.

Понякога, когато виждаше двете бръчици между веждите на Нан Робъртс да се задълбочават, мъжът си мислеше, че тя е напълно способна да постъпи по същия начин. Затова му се стори съвсем естествено, че бе дошла лично да обслужи областния шериф.

— Здравей, Алън! — каза тя. — Не съм те виждала от сума ти време! Къде беше?

— Насам-натам. Работя, Нан.

— Нищо против, но недей да забравяш старите си приятели — отвърна му и го дари с лъчезарната си майчинска усмивка.

„Човек наистина трябва да прекара доста време с Нан, докато разбере колко рядко усмивката й е искрена“ — помисли си Алън.

— Минавай да ни виждаш от време на време — додаде.

— Слушам!

Нан се разсмя така силно и невъздържано, че мъжете на бара — дървари в по-голямата си част — извърнаха рязко глави.

„А после — помисли си Алън — ще разправят наляво и надясно, че са видели Нан Робъртс и шерифът да се кискат като първи приятели.“

— Кафе, Алън?

— Ако обичаш.

— А малко пай към него? Домашен, с ябълки от градините на Макшери в Швеция. Вчера са ги брали.

„Добре, че не се опитва да ни убеди, че ги е брала сама“ — каза си той.

— Не, благодаря.

— Сигурен ли си? А ти, Поли?

Тя поклати глава и Нан отиде да донесе кафето.

— Май не я харесваш кой знае колко, а? — попита шепнешком Поли.

Алън остана изненадан. Всъщност въобще не се беше замислял дали я харесва или не. Това не му влизаше в работата.

— Нан ли? Не знам. Просто ми се ще да опозная хората, доколкото мога.

— И да разбереш какво искат?

— Виж това вече е трудна работа — отвърна й през смях. — Засега ще се задоволя само с намеренията им.

Тя се усмихна — беше му приятно, когато я караше да се усмихва.

— Още малко и ще те превърнем в истински философ, Алън Пангборн.

Той докосна опакото на облечената й в ръкавица ръка и отвърна на усмивката й.

Нан донесе двете чаши черно кафе и веднага се оттегли. „Не може да се отрече, че знае кога да спре с любезностите“ — помисли си Алън.

Това бе нещо, което всеки с интересите и амбициите на Нан, пределно добре знаеше.

— Е — подхвана Алън, отпивайки от кафето си, — разкажи как мина много интересният ти ден.

Тя му разказа в най-големи подробности как двете с Розали Дрейк бяха станали свидетели на агонията на Нети Коб пред входа на „Неизживени спомени“ и как тя най-после бе събрала кураж да влезе в магазина.

— Това е чудесно! — възкликна шерифът и беше съвсем искрен.

— Да, но историята не свършва дотам. Нети излезе с покупка! Представяш ли си! Никога не съм я виждала така радостна и така… така разцъфнала. Да, точно това е думата, разцъфнала. Нали знаеш колко е повехнала обикновено?

Алън кимна.

— Е, днес бузите й розовееха, косата й беше някак бухнала и тя дори се засмя на няколко пъти.

— Сигурна ли си, че е ходила в магазина само по работа? — попита той и многозначително врътна очи.

— Не ставай глупав! — смъмри го Поли, сякаш не й бе хрумнало същото, като я видя. — Та Нети те изчака да си тръгнеш — бях сигурна, че ще го направи — и едва след това влезе да ни покаже какво си е купила. Виждал ли си малката й колекция от цветен кристал?

— Не. Ако щеш вярвай, но има неща в този град, които са ми убягнали.

— Има пет-шест неща. Повечето са наследство от майка й. Каза ми веднъж, че навремето били повече, но се счупили. Както и да е, тя много си ги обича, а той й беше продал най-прекрасния лампион, който някога съм виждала. Отначалото помислих, че е на Тифани[1]. Но не е, разбира се. Не може да бъде. Нети никога не би могла да си позволи истински екземпляр на Тифани, но лампата е изключителна.

— И колко е платила за нея все пак?

— Не я попитах. Но бас хващам, че портфейлът й е отънял здравата.

Той се замисли.

— Сигурна ли си, че не са я преметнали?

— О, Алън! Трябва ли да си толкова подозрителен винаги? Нети може да не е много оправна, но разбира от кристали. Каза ми, че е взела лампата на сметка и сигурно е така. Освен това покупката я прави толкова щастлива!

— Виж това вече е чудесно. Открий късмета си!

— Моля?

— Така се казваше един магазин в Ютика — обясни той. — Помня го от дете: „Открий късмета си“.

— И какво, ти откри ли своя?

— Не. Така и не влязох.

— Е, очевидно нашият господин Гонт смята, че ще открия късмета си при него.

— Какво искаш да кажеш?

— Нети ми донесе кутията от кейка и вътре имаше бележка от господин Гонт. — Тя побутна чантата си към него. — Извади я ти. Днес не ми е до закопчалки.

Той взе чантата и попита:

— Много ли е зле, Поли?

— Зле — отвърна кратко тя. — Боляло ме е, но да ти кажа честно, такива болки не съм имала никога. И така е цяла седмица, откакто времето се промени.

— Ходи ли при доктор Ван Ален?

— Още не — въздъхна тя. — Чакам малко да ми размине. Досега болките минаваха точно преди да се побъркам. Надявам се и сега да стане така, но ме е страх, че един ден облекчението просто няма да дойде. Ако не се пооправя до понеделник, ще отида. Но лекарят може само да ми напише още една рецепта. Не искам да се превърна в наркоман, Алън.

— Но…

— Стига — прекъсна го кротко. — Поне засега, моля те.

— Добре — съгласи се неохотно той.

— Виж бележката. Много е любезна и някак… мила.

Той отвори чантата и и видя малък плик. Извади го.

Хартията беше плътна и мека като коприна. Отпред със старинен почерк, който приличаше на извадка от антикварен дневник, пишеше: „Мис Поли Чалмърс.“

— Този шрифт се казва „готика“ — каза тя въодушевена. — Мислех, че са спрели да го преподават малко след като са измрели динозаврите.

Той извади изрязания на вълнички лист. Отгоре пишеше:

НЕИЗЖИВЕНИ СПОМЕНИ

Касъл Рок. Мейн

Лийлънд Гонт, собственик

Шрифтът на писмото не беше така зографисан, както на плика, но и той, и самият език бяха забавно старинни.

Скъпа Поли.

Благодаря ви още веднъж за прелестния кейк. Много обичам такъв и беше безкрайно вкусен! Бих желал да ви благодаря също и за любезността и досетливостта — сигурно сте разбрали колко се притеснявам за откриването, още повече като се вземе предвид, че не сме в активен сезон.

Разполагам с един експонат (още не е пристигнал, но го чакам всеки момент), който предполагам, че много ще ви заинтригува. Няма да казвам повече. По-добре сама да го видите. Всъщност той е просто една играчка, но се сетих за него почти веднага щом си тръгнахте, а през годините интуицията ми рядко ме е лъгала. Очаквам експонатът да дойде в петък или събота. Ако имате възможност, защо не минете в неделя следобед? Ще бъда в магазина цял ден, ще подреждам, и за мен ще бъде удоволствие да ви го покажа. Засега — толкова. Експонатът сам ще ви разкаже за себе си, ако си допаднете. Ако ли не, поне ми позволете да ви се отплатя за любезността с чаша чай!

Надявам се, че Нети харесва новата си придобивка. Тя е много мила женица и лампионът, изглежда, й достави огромно удоволствие.

Искрено ваш,

Лийлънд Гонт

— Странно! — каза Алън и прибра писмото обратно в чантата. — Ще му хвърлиш ли едно око, както казваме в нашия бранш?

— При тези обстоятелства и след като видях лампиона на Нети, как бих могла да откажа? Да, мисля, че ще намина… ако съм по-добре с ръцете. Ела и ти, Алън? Може и за теб да има нещо.

— Може. Но по-скоро бих останал вкъщи пред телевизора. Нашите имат шанс да спечелят някоя точка.

— Изглеждаш ми уморен, Алън. Имаш сенки под очите.

— Имах отвратителен ден. Сутринта едва разтървах главния съветник и един от заместниците си, преди да се сбият до смърт в съблекалнята.

— Какво!? — възкликна Поли притеснена.

Той й разказа за свадата между Кийтън и Норис Риджуик, като завърши с това, колко странен му се бе сторил Кийтън. Всъщност цял ден бе мислил защо Кийтън непрекъснато говореше за „преследване“. Когато свърши, Поли дълго мълча.

— Е? Какво мислиш? — попита я накрая.

— Мислех си, че ще минат доста години, преди да научиш за Касъл Рок всичко, което ти трябва. Това вероятно се отнася и за мен. Нямаше ме в града дълго време, не казвам къде съм била или какво е станало с „малкия ми проблем“ и много от хората ми нямат доверие. Но ти бързо се ориентираш, Алън, и запомняш всичко. Знаеш ли как се чувствах, когато се върнах в града?

Той поклати глава, видимо заинтригуван. Дори и пред него Поли рядко говореше за миналото.

— Беше като да попаднеш на сериал, който си отвикнал да гледаш. Дори да не си гледал от години, веднага разпознаваш героите и техните проблеми, защото те всъщност никога не се променят. Да се върнеш към такъв театър е като да обуеш чифт стари удобни обувки.

— Какво искаш да кажеш?

— Че в градския сериал има много неща, които още не си успял да хванеш. Знаеш ли, че чичото на Данфърд Кийтън беше в „Джунипър Хнл“ по едно и също време с Нети.

— Не.

Тя кимна.

— Около четиридесетте той започна да има проблеми с психиката. Майка ми казваше, че бил шизофреник. Не знам дали това е точният термин или просто мама най-често е чувала тази диагноза по телевизията, но Бил Кийтън определено не беше в ред. Спомням си, че хващаше някого на улицата, ей така без причина, и започваше да крещи насреща му за какво ли не — за националния дълг, за това, че Джон Кенеди бил комунист и не знам още какво. Тогава бях още дете, Алън, и да ти кажа честно, той направо ме плашеше.

— Естествено.

— Някой път пък вървеше по улицата с наведена глава и нещо си приказваше. Майка ми казваше никога да не говоря с него, когато е в такова състояние, дори ако го срещнем на път за църквата. Накрая той се опита да убие жена си. Или поне така дочух, но може и да не е вярно. Нали знаеш как тръгват клюките? Може би просто е размахал служебния си пистолет пред нея, но каквото и да е направил, то стигаше да го пратят в затвора. После там го прегледа някаква комисия и го преместиха в „Джунипър Хил“.

— И сега там ли е?

— Не, почина. Състоянието му бързо се влоши, след като го вкараха в лудницата. Чух, че се е парализирал, преди да умре.

— О, Боже!

— Но това не е всичко. Рони Кийтън, бащата на Данфърд, братът на Бил, прекара четири години в психиатричното отделение на болницата за ветерани в Тогъс. Сега е в старчески дом. Алцхаймер! Има и една леля или братовчедка на Дан, не съм сигурна, която се самоуби през петдесетте след някакъв скандал. Не знам точно каква беше причината, но се чу, че си падала повече по жените, отколкото по мъжете.

— Намекваш, че може да е наследствено ли?

— Не. Нищо не намеквам. Просто знам нещо от историята на тоя град, нещо, което не биха споменали в никоя от речите на четвърти юли, и ти го разказвам. Изводите са работа на полицията.

Тя изрече последните си думи с такава сериозност, че Алън се разсмя. И все пак се чувстваше притеснен. Предаваше ли се лудостта по наследство? В гимназията го бяха учили, че тази хипотеза е отдавна отречена, но по-късно в Полицейската академия на Албъни един от лекторите бе казал, че е възможно в някои случаи и че някои душевни болести могат да се проследят в родословното дърво също както физическите белези. Едно от нещата, които бе дал за пример, бе алкохолизмът. Беше ли споменал и шизофренията? Алън не можеше да си спомни. От тогава бяха минали толкова години!

— Май ще трябва да поразпитам тук-там за Бъстър — въздъхна Алън. — Да ти кажа честно, Поли, идеята главният ни градски съветник да се превърне в бомба със закъснител съвсем не ми се нрави.

— Разбирам те напълно. Сигурно няма причини да се тревожиш, но реших, че трябва да го знаеш. Хората тук са склонни да отговарят на въпроси… стига да знаеш как да ги зададеш. Иначе ще те гледат как се въртиш в кръг и няма да ти кажат нито дума.

Алън се усмихна. Това беше самата истина.

— Но ти не ме изслуша докрай, Поли. След като си тръгна Бъстър, преподобният Уили дойде да ме посети. Той…

— Шш-шт! — прекъсна го рязко Поли, огледа се дали някой не надава ухо към разговора им и отново се обърна към него. — Понякога направо ме отчайваш. Ако не се научиш да бъдеш по-дискретен, рискуваш да те изхвърлят на изборите след две години. И тогава има да стоиш като треснат и да се питаш: „К’во стана?“ Трябва да внимаваш, Алън. Ако Данфърд Кийтън е бомба със закъснител, този човек е цяла артилерия.

Той се наведе напред и прошепна:

— Не е никаква артилерия, а самодоволен надут пуяк. Това е той.

— Вечерта в казиното?

Той кимна.

Тя хвана дланите му и въздъхна:

— Горкият Алън! А на пръв поглед градчето изглежда толкова спокойно, нали?

— И обикновено е така.

— Вбесен ли си тръгна?

— Естествено. Всъщност това е вторият ми разговор със светиня му относно законността на казиното. Предполагам, че ще си приказваме по същия въпрос поне още десет пъти, докато католиците най-после приключат с тая проклетия.

— Самодоволен, надут пуяк, а? — прошепна съвсем тихо Поли.

Лицето й беше сериозно, но в очите й играеха пламъчета.

— Да, бе, и сега с тия значки… Пак ще стане скандал.

— Значки ли?

— Да, вместо усмихнати личица — игрални автомати, задраскани с дебела червена линия. Нан носи такава. Чудя се на кого ли му хрумна тая идея.

— Сигурно на Дон Хемпхил. Той е баптист за пример, а отгоре на всичкото е и член на Щатския републикански комитет. Дон знае как се прави кампания, но сто на сто вече се е убедил, че не е толкова лесно да повлияеш на мнението на хората, когато става въпрос за религия. — Тя погали ръцете му. — Спокойно, Алън. Бъди търпелив и чакай. В края на краищата нали така минава животът в Касъл Рок — спокойствие, търпение и чакане нещо да се случи.

Той се усмихна, обърна дланите си и внимателно хвана ръцете й в своите.

— Искаш ли компания за вечерта, красавице?

— О, Алън, не знам какво да ти кажа…

— Не се притеснявай, няма да те карам да играем на „пържоли“ — увери я. — Просто ще запаля камината, ще седнем отпред на топло и ти ще ми разкажеш още някоя градска клюка.

Поли се усмихна уморено.

— Мисля, че през последните шест месеца ти разказах всички възможни клюки за градчето, Алън. Струва ми се, че ако искаш да продължиш с Касълрокското си образование, ще трябва да се сприятелиш със старата Лени Партридж или пък с нея — кимна тя към Нан. — Разликата между двете е само в това, че Лени слухти наляво-надясно за удоволствие, а Нан — за да се възползва от наученото.

Алън я погледна замислен. Никога не я бе виждал в такова състояние — едновременно приказлива и депресирана. За пръв път, откакто се бе сприятелил с нея, си задаваше въпроса, дали разговаря с Поли Чалмърс или… с нейните успокоителни.

— Мисля, че тази вечер не ставам за компания — каза тя с внезапна решителност. — По лицето ти личи, че и ти си на това мнение.

— Поли, моля те…

— Ще се прибера и ще си взема горещ душ. Няма да пия повече кафе. Просто ще изключа телефона и ще си легна рано с надеждата, че утре, като се събудя, ще бъда нов човек. И тогава ще можем да си… поиграем. Ако не на „пържоли“, то със сигурност на нещо друго.

— Притеснявам се за теб.

Ръцете й едва-едва помръднаха в неговите.

— Знам, Алън — отвърна тя. — Това едва ли може да облекчи болките ми, но го оценявам. Повече отколкото предполагаш.

2

Хю Прийст се връщаше от ралито на Касъл Рок. Когато стигна до „Кроткия тигър“, той намали… а после отново даде газ и отмина. Прибра се у дома, паркира буика си в алеята и влезе в къщата.

Домът му се състоеше от две стаи — в едната спеше, а в другата вършеше всичко останало. В средата на многофункционалната му стая имаше очукана маса, отрупана с мръсни опаковки от полуфабрикати, пълни с вкоравели фасове. Хю отвори вратата на килера, застана на пръсти и взе да опипва последния рафт. За миг му хрумна ужасяващата идея, че лисичата опашка е изчезнала, че някой я е откраднал, и стомахът му се сви от страх. Но когато ръката му напипа копринената козина той въздъхна с облекчение.

Беше прекарал целия ден, мислейки за опашката, за това как ще я върже на антената на буика и ще й се радва. Всъщност смяташе да я сложи още сутринта, но навън валеше, а мисълта да превърне прелестната пухкава опашка в парче подгизнала кожа, съвсем не му се нравеше. Сега я извади от рафта, подритна разсеяно някаква празна консервена кутия, която се замота в краката му, и прокара пръсти по гъстата козина. Господи, колко е хубаво!

После влезе в гаража, в който от 1984 насам от боклуци нямаше място за колата му, и след известно ровене намери парче ръждясала тел. Беше си направил ясна програма: първо ще завърже опашката на антената, после ще хапне нещо за вечеря и едва след това ще отиде в Грийнспарк. Анонимните алкохолици се срещаха в залата на Американския легион в седем часа. Не знаеше дали не е прекалено късно да започне нов живот… но със сигурност не беше късно поне да опита.

Той направи примка в единия край на телта и я стегна в горната част на лисичата опашка. После започна да увива свободния край на телта около антената, но пръстите му, които в началото се движеха бързо и уверено, постепенно се забавиха. Решителността му взе да го напуска, а на нейно място неусетно се прокрадна съмнение.

Той си представи как паркира пред залата на Американския легион и отива на срещата. Дотук добре. Но после видя някакво хлапе (същото като оня заплес, който се бе изпречил пред камиона му преди няколко дни) да минава през паркинга, докато той вътре казва името си и споделя с присъстващите, че е безсилен пред алкохола. Нещо хваща окото на хлапето — ярки, ръждиво-огнени отблясъци под синкавата светлина на неоновите лампи, които осветяват паркинга. То се приближава до буика му и разглежда лисичата опашка. Опипва я, заравя пръсти в нея, а после се оглежда и необезпокоявано от никого откъсва ръждясалата тел.

Хю усети, че гърдите му се сковават от необуздан гняв, като че всичко това наистина се бе случило. Поглади лисичата опашка и се загледа в здрача, сякаш очакваше да види тълпа ловки хлапета, които само чакат да се прибере вътре при полуфабрикатната си вечеря, за да му грабнат опашката.

Не. По-добре да не ходи. Днешните деца не се спират пред нищо. Биха откраднали каквото и да е, просто така, за идеята. Ще го премятат ден-два, а после ще го захвърлят в някоя канавка или бунище. Мисълта (а тя бе силна почти като видение), че неговата прекрасна лисича опашка ще лежи забравена в някоя локва и ще подгизва на дъжда сред опаковки от хамбургер и празни бирени кутии, изпълваше Хю с яростна агония.

Би било лудост да поеме такъв риск.

Той разви телта, която прикрепяше опашката за антената, и отново прибра безценната си придобивка на последния рафт в килера. После старателно затвори вратата, но резето беше развалено.

„Трябва да купя катинар — помисли си Хю. — Дечурлигата са способни да се промъкнат навсякъде. Никой не спазва реда в днешно време. Никой.“

Сетне отиде до хладилника, извади кутия бира, погледна я замислен и отново я прибра. Бирата, пък макар и да са четири или пет, нямаше да го оправи. Не и тази вечер. Отвори един от долните шкафове, посегна навътре зад купчината пожълтели чинии и извади половин шише ром, който пазеше за краен случай. После напълни една пластмасова чаша до средата, помисли миг-два и я напълни догоре. Отпи две-три глътки, усети топлината, която се разля в стомаха му, и отново си сипа. Изведнъж се почувства по-спокоен и по-добре. Погледна към килера и се усмихна. Мястото беше сигурно и щеше да стане още по-безопасно, когато купеше катинар от „Уестърн Ауто“. Точно така — безопасно. Хубаво е да се сдобиеш с нещо, за което си мечтаеш и от което наистина имаш нужда, но ако има и къде да го прибереш, виж, това вече е прекрасно. Ала внезапно усмивката му застина. „И за това ли си я купи? Да я държиш нависоко, зад заключена врата?“ Хю отново отпи.

„Е, добре, де — помисли си, — може и да не е най-добрият вариант, но във всеки случай е по-добре, отколкото да ми я откраднат някакви хлапетии.“

— В края на краищата не сме през 1955. Сега времената са други — каза си той и кимна одобрително.

И все пак мисълта продължи да се върти в главата му. За какво му е тая опашка, ако я държи все заключена? С какво ще му е от полза?

Но две-три чашки бързо се справиха с тази мисъл. След две-три чашки да заключи опашката му се струваше най-разумната постъпка на света. Той реши да отложи вечерята. Такава зряла постъпка трябваше да бъде възнаградена с още някое и друго питие.

Хю напълни отново пластмасовата си чаша, седна на един от кухненските си столове и запали цигара. Докато си седеше и тръскаше купчинки пепел в празните опаковки от замразена храна, той забрави за лисичата опашка и започна да си мисли за Нети Коб. Лудата Нети. Ще й извърти един номер тия дни. Може би следващата или по-следващата седмица… но най-вероятно още утре или вдругиден. Господин Гонт му бе казал, че не обича да си губи времето, и Хю нямаше основание да не му вярва.

С нетърпение чакаше определения ден.

Щеше да разнообрази живота му.

Той пи, пуши и когато накрая се строполи в мръсните чаршафи на тясното си легло, на лицето му грееше усмивка.

3

Смяната на Уилма Джърсик в „Хемпхил Маркет“ свърши в седем заедно с работното време на магазина. В седем и петнадесет тя свърна в алеята пред дома си. Иззад спуснатите завеси на дневната се процеждаше мека светлина. Уилма влезе в къщата и задуши наляво-надясно. Миришеше на макарони и сирене. Всичко беше наред… поне засега.

Пийт се беше изтегнал на дивана по чорапи и гледаше „Колелото на съдбата“, а на коленете му лежеше последният брой на „Прес Хералд“.

— Прочетох бележката ти. Яденето ще бъде готово към седем и половина — каза той, изправи се бързо и я погледна с плахите си кафяви очи.

Още от самото начало на брака им Пийт Джърсик бе подложен на умела дресировка, като куче, създадено да служи на господаря си. Той все още имаше някои недостатъци, но отдавна не лягаше на дивана с обувки, не помисляше да запали лулата си в къщата и за нищо на света не би посмял да се изпикае, без да свали обратно капака на тоалетната чиния.

— Прибра ли прането?

Нещо средно между вина и притеснение помрачи кръглото му открито лице.

— Ауу! Зачетох се и забравих. Ей сега ще отида — отвърна той и вече търсеше обувките си.

— Остави! — каза тя и тръгна към кухнята.

— Чакай, Уилма, ще го събера!

— Не се притеснявай — успокои го тя. — Не бих искала да се отделяш от вестника или от Вана Уайт само защото съм стояла на крак пред касата през последните шест часа. Стой си спокойно, Питър. Забавлявай се.

Нямаше нужда да се обръща, за да види реакцията му. След седем години брак тя твърдо вярваше, че Питър Майкъл Джърсик не може с нищо да я изненада. Лицето му без съмнение щеше да излъчва безсилие и вина. Той щеше да стои насред стаята с изражението на човек, който току-що е излязъл от кенефа и не помни дали се е избърсал или не. После ще отиде в кухнята, ще сложи масата, ще измие тенджерата и ще започне да я разпитва за това, как е минал денят й в супермаркета. Ще слуша внимателно, без да я прекъсва, без да разказва за своите проблеми в агенцията за недвижими имоти, където работеше, защото за Уилма нямаше по-досадно нещо от търговията с недвижими имоти. Щеше да направи всичко това просто защото бе пропуснал да изпълни една съвсем малка част от заръките й. Всъщност за нея не представляваше кой знае каква трудност да прибере прането — напротив, дори щеше да й е приятно да усети аромата на чистите дрехи, които цял ден бяха съхнали на свежото слънце. Но нямаше намерение да се разкрива пред Пийт. Това си беше нейна тайна.

Уилма имаше много такива тайни и ревниво ги пазеше по една и съща причина: когато човек води война, трябва да брани позициите си. Понякога се прибираше вечер и с часове триеше сол на главата на Питър, докато не постигнеше пълна победа, замествайки неговите флагчета върху въображаемото бойно поле със своите. Тази вечер той капитулира минути след като тя прекрачи прага и това много й се нравеше.

Уилма дълбоко бе убедена, че бракът е едно безкрайно нападение. А при толкова дълга атака, в която няма как да се вземат заложници, но и не трябва да се отстъпват завоюваните позиции, атака, при която от брачната територия не бива да остане нито педя незавладяна земя. Лесните победи след време можеха да изгубят вкуса си. Но това време още не бе дошло и затова тя тръгна към простора с панер под мишница и сърце, което пърхаше като птичка изпод едрия й бюст.

Когато стигна до средата на двора, изведнъж спря озадачена. Къде, по дяволите, бяха чаршафите?

Трябваше веднага да ги види — големи бели квадрати, развети в тъмнината — но тях просто ги нямаше. Дали не ги е отнесъл вятърът? Глупости?! Вярно, че подухваше през деня, но чак пък толкоз… Ами ако ги е откраднал някой?

В този момент над двора излезе вятър и в тъмнината се дочу тромаво плющене. А! Тук са… някъде. Като най-голяма дъщеря на плодовита католическа фамилия с тринадесет деца Уилма добре познаваше плющенето на проснати чаршафи, но в звука, който чуваше сега, имаше нещо странно. Беше прекалено плътен.

Тя пристъпи крачка напред и лицето й, което винаги беше като буреносен облак, стана още по-мрачно. Вече виждаше чаршафите… или поне си мислеше, че са те. Но защо бяха черни!?

Взря се в тъмнината, а над двора отново подухна вятър. Онова, което приличаше на пране, се засили към нея и преди тя да свари да се предпази с ръка, нещо плътно и лепкаво се залепи за лицето й. Някаква слуз опръска страните й, нещо гнусно и влажно се плесна на тялото й. Сякаш нечия студена и мазна ръка искаше да я сграбчи.

Не беше от жените, които пищят за щяло и нещяло, но този път извика и изпусна панера. Онова тромаво плющене отново се чу и Уилма понечи да се дръпне, за да избегне поредния допир с лепкавата повърхност пред нея. Кракът й стъпи в панера и тя се свлече на колене, като само бързият й рефлекс я спаси да не се просне по очи в калта.

Нещо тежко и мокро помете гърба й и по врата й се стекоха лепкави струи. Тя изпищя отново и запълзя като обезумяла, само и само да се махне далеч от простора. Косата й се беше изплъзнала от забрадката и висеше над лицето й на влажни кичури. Ненавиждаше това чувство, но като си помислеше за слузестата, гнусна милувка на нещото, което висеше на простора, направо я побиваха тръпки. Вратата на кухнята се отвори с трясък и разтревоженият глас на Пийт прокънтя из двора: — Уилма!? Уилма, добре ли си?

Зад нея подобието на чаршафи продължаваше лепкаво да плющи, в съседния двор псето на Хавърхил започна истерично да лае с отвратителния си пронизителен глас и това окончателно вбеси Уилма.

Тя се изправи на крака и видя Пийт, който предпазливо слизаше но стълбите.

— Уилма? Какво стана? Падна ли? Добре ли си?

— Да, паднах! — изкрещя тя като обезумяла. — И съм добре! Светни проклетата лампа!

— Да не си се ударила?

— Просто светии ЛАМПАТА, дяволите да те вземат!!! — изрева насреща му тя и прокара ръка по палтото си.

То също беше покрито със студена слуз. Уилма вече бе така побесняла, че виждаше собствения си пулс като ярки светещи точки, които се рееха пред очите й. Най-вече се вбесяваше, че се е уплашила дори за миг.

Джаф! Джаф! Джаф!

Проклетото псе от другата страна на оградата направо се скъсваше да лае. Господи, колко мразеше кучетата, особено гръмогласните!

Пийт изкачи обратно стъпалата до кухнята, пъхна ръка през вратата и прожекторът окъпа двора с ярка светлина.

Уилма се погледна и видя огромно черно петно, размазано по предницата на новото й есенно палто, Обърса лицето си с ръка и дланта й също почерня. По гърба й се стече бавна, лепкава струя.

— Кал!

От вцепенение и ярост дори не осъзна, че го казва на глас. Кой би направил такова нещо? Кой би посмял!

— Какво казваш, скъпа? — попита съпругът й и като я видя, спря на безопасно разстояние.

Лицето на Уилма се изменяше по начин, който се стори на Пийт Джърсик особено опасен — сякаш гнездо змийски яйца се излюпваха под кожата й.

— Кал! — изкрещя тя и вдигна ръце към него… срещу него. От пръстите й плисна тиня. — Казвам кал! КАЛ!

Той погледна зад гърба й и най-после разбра какво се е случило. Устата му увисна отворена. Прожекторът, монтиран над кухненската врата, осветяваше простора и двора с ярка безпощадност, разкривайки всичко, което можеше да се види. Чаршафите, които Уилма бе простряла бели и чисти сутринта, сега висяха на щипките си като прогизнали парцали. Не бяха просто опръскани с кал. Те бяха напластени с нея.

Жената погледна към градината и видя дълбоките ями, от които бе изгребана калта. По тревата имаше мръсна, отъпкана пътека, по която злосторникът бе пренасял калта, за да я размаже на чистото й пране.

— Дяволите да го вземат! — изрева тя.

— Уилма… ела, скъпа, прибери се. Ще… ще… — взе да заеква Пийт, дано се сети с какво да я укроти. — Ще направя чай.

— Майната му на чая!

Уилма крещеше с пълната мощ на бездънното си гърло, а зад оградата кучето на Хавърхил се съдираше да лае. Джаф! Джаф-джаф! Джаф! Господи, колко мразеше кучетата! Направо я побъркваха! Проклето гръмогласно псе!

Яростта я заслепи. Тя се спусна срещу чаршафите, заби нокти и задърпа като обезумяла. Пръстите й закачиха първия ред и въжето затрептя като струна. Прането се стовари на земята в прогизнала, лепкава купчина. Стиснала юмруци, затворила очи като дете, което се кани да направи кълбо напред, Уилма скочи и се стовари жабешката върху калния куп. Пръски мръсна вода се разхвърчаха наоколо с плясък, кал оплиска чорапите й. Чашата преля! Уилма отвори уста и запищя с цяло гърло. О, ще пипне това копеле! Непременно ще го пипне! И тогава…

— Случило ли се е нещо, госпожо Джърсик? — дочу се притесненият глас на госпожа Хавърхил.

— Не, по дяволите, нищо не се е случило. Пием си бирата и зяпаме телевизия. Не можете ли да накарате проклетото си псе да млъкне!? — изрева тя и се изправи задъхана.

Косата й висеше на мръсни кичури върху месестото й, зачервено лице. Кучето, майка му стара, продължаваше да се дере. Проклето да е! Проклето гръмогласно пс…

Мислите й почти видимо се групираха в главата.

Кучета.

Проклети, гръмогласни кучета! Кой живееше на съседния ъгъл?

Не! Коя беше ненормалницата, която живееше през две къщи и имаше куче на име Райдър? Нети. Нети Коб.

Псето й се дра цяла пролет. Цяла пролет й лазеше но нервите с тънкия си палешки лай и накрая Уилма се обади на Нети и й каза, че ако не може да накара псето си да млъкне, то тогава трябва да се отърве от него час по-скоро. Една седмица по-късно, след като положението с нищо не се бе променило (или поне не дотолкова, че да задоволи Уилма), тя отново се обади на Нети и й каза, че ако не затвори устата на псето си, ще се обади в полицията. И още щом чу пискливия му глас, наистина го направи.

Десетина дни след това обаждане Нети се появи в магазина. (За разлика от Уилма, тя обмисляше всичко по три пъти, преди да се реши да направи каквото и да било.) И макар че не беше купила нищо, се нареди на опашката пред касата на Уилма. Когато й дойде редът, тя се изправи и изскимтя с пискливия си гласец: „Престани да създаваш проблеми на мен и моя Райдър, Джърсик. Кученцето е добро и на никого не пречи.“

Уилма, винаги готова за скандали, изобщо не се трогна от факта, че я нападат на работното й място. Всъщност това дори й харесваше.

— Тебе сигурно не ти е ясно какво значи да имаш проблеми, но ако не затвориш устата на проклетото си куче, обещавам ти, че ще разбереш!

Нети беше бледа като платно, но се стегна, стисна чантата си така здраво, че жилите на ръката й изпъкнаха, и спокойно каза:

— Предупреждавам те!

— Аууу, ще припадна от страх! — викна възторжено Уилма след нея (свадите винаги оправяха настроението й), но жената не се обърна.

След този случай кучето престана да лае. Всъщност Уилма беше почти разочарована, защото без него дните й минаваха скучно. Пийт не показваше никакви признаци на съпротива и тя изпадаше в пролетна скука, която раззеленените поля не можеха да разсеят. Онова, от което наистина имаше нужда, за да вкара малко цвят и вкус в тъпото си ежедневие, бе един голям скандал. По едно време си мислеше, че лудата Нети Коб ще запълни идеално тази празнота, но кучето й взе да се държи прилично и на Уилма май щеше да й се наложи да си търси друг повод за забавление.

Ала в една майска вечер кучето отново залая. Всъщност паленцето просто изджафка веднъж-дваж, но Уилма веднага хукна към телефона и се обади на Нети. (Беше си записала номера в тефтера в очакване на подходящ случай.)

Не си губи времето в учтивости, а захвана направо по въпроса.

— Обажда се Уилма Джърсик. Искам да ти кажа, че ако не накараш псето си да млъкне, аз ще го направя!

— Но той вече спря! — проплака жената. — Внесох го в къщата веднага щом се прибрах и го чух да лае! Остави ни на мира, Уилма! Предупредих те! Престани или ще съжаляваш!

— Помни какво ти казвам. Търпението ми се изчерпа. Ако още веднъж чуя пискливия му гласец, няма да си правя труда да викам ченгетата. Направо ще дойда и ще му прережа гърлото! — заяви Уилма и затвори, преди Нети да успее да отговори.

Основното правило при схватка с противника (роднина, съсед, съпруг) бе агресорът да има последната дума.

Кучето не се беше обаждало от тогава. Е, може би бе джафкало, но Уилма не бе обърнала внимание. Всъщност лаенето му изобщо не беше чак толкова досадно, пък и тя си бе намерила къде-къде по-интересна жертва в лицето на жената, която държеше фризьорския салон в Касъл Вю. И почти бе забравила за Нети и Райдър.

Но може би Нети не беше я забравила. Бяха се видели предишния ден в новия магазин и Уилма си бе помислила, че ако погледите можеха да убиват, тя със сигурност щеше да лежи мъртва на пода.

Докато стоеше сега пред калните, съсипани чаршафи, си спомни за смесицата от страх и предизвикателство, изписани на лицето на тая кучка, спомни си свитите й устни и особения й поглед. Уилма прекрасно знаеше какво е омраза и безпогрешно я разпозна върху лицето на Нети.

Предупредих те… ще съжаляваш.

— Уилма, ела, прибери се — подхвана пак Пийт и сложи грижовно ръка на рамото й.

Тя рязко се дръпна и просъска:

— Остави ме на мира!

Съпругът й отстъпи крачка назад. Сякаш искаше да скърши ръце от отчаяние, но не смееше.

„Може би и тя ме беше забравила — помисли си Уилма. — Поне докато не ме видя в тоя магазин. Или пък го е планирала отдавна в побърканата си глава.“

(Предупредих те!)

И срещата й е дала кураж да го направи.

Някъде в края на разсъжденията си окончателно се убеди, че Нети има пръст в тая работа. Кой друг й имаше зъб? Много хора в града я мразеха, но този номер — този гнусен, подъл номер — най-много пасваше на вчерашното изражение на Нети — смесица от страх и омраза.

(ще съжаляваш)

Нети самата бе приличала на куче. Куче, което има смелост да захапе едва когато жертвата му е обърнала гръб.

Да, тя е! Колкото повече мислеше, толкова повече се убеждаваше, че просто не може да е друг. А това вече беше непростимо. Не защото чаршафите бяха съсипани. Не защото номерът бе подъл. Дори не защото го бе извършил луд човек.

Беше непростимо, защото Уилма се бе уплашила.

Вярно, само за миг — мигът, в който лепкавата материя се бе залепила за лицето й и бе обгърнала тялото й като пипала на някакво чудовище… — но дори и един-единствен миг на страх бе вече твърде много.

— Уилма? — прошепна Пийт, когато тя обърна плоското си лице към него. Изражението, което виждаше пред себе си, съвсем не му се нравеше. Погледът в очите й — още по-малко. — Скъпа? Добре ли си?

Тя мина покрай него, без въобще да му обръща внимание, и Пийт заситни след нея към… телефона.

4

Нети седеше в дневната си с Райдър в краката и новата кристална лампа в скута, когато телефонът иззвъня. Беше осем и двадесет. Тя подскочи, стисна здраво лампата и погледна към телефона с недоверие. Изведнъж си помисли — глупаво, разбира се, но не можеше да се отърве от тези си страхове — че се обажда Някой От Горе, за да й каже, че трябва да се раздели с прекрасния си лампион, защото той принадлежи на друг човек и че такъв прекрасен предмет въобще не може да има място сред личните вещи на Нети. Естествено, това бяха пълни глупости.

Райдър я погледна за миг, сякаш искаше да я попита дали ще се обади или не, а после отново положи муцуна върху лапите си.

Тя остави внимателно лампата и вдигна телефона. Сигурно е просто Поли. Обажда се да пита дали може да й купи нещо на път за работа утре.

— Ало, дом Коб — каза тържествено Нети.

През целия си живот бе изпитвала ужас от Властниците и бе установила, че най-добрият начин да се справи с този страх, бе самата тя да се държи началнически. Е, това не й помагаше кой знае колко, но поне не задълбочаваше притесненията й.

— Знам какво си направила, ненормалнице! — изкрещя й някой отсреща.

Атаката бе толкова неочаквана, че подейства като удар с нож.

Дъхът й секна, лицето й се смрази от ужас, а сърцето й сякаш се опитваше да излезе през гърлото. Райдър отново вдигна глава и я погледна въпросително.

— К-кой… к-кой…

— Знаеш много добре кой — отвърна гласът и тя естествено разбра.

Беше Уилма Джърсик. Тази злобна, зла жена.

— Той не е джафкал! — Гласът на Нети беше тънък и писклив, сякаш бе погълнала съдържанието на хелиев балон. — Той вече е голям и не лае! Цяла вечер си лежи в краката ми!

— Добре ли ти беше да хвърляш кал по чаршафите ми, а, идиотка такава!

Уилма беше бясна.

— Чаршафи? Какви чаршафи? Аз… аз… — Погледна към кристалния лампион и сякаш извлече сила от него. — Остави ме на мира! Ти си луда, а не аз!

— Ще ти го върна! Никой не може да влиза просто така в двора ми и да плеска прането ми с кал. Ясно ли ти е! Никой! Н-И-К-О-Й! Разбираш ли? Стига ли това до побъркания ти мозък!? Няма да разбереш кога, къде, още по-малко как, но ще ти го върна!

Нети притискаше слушалката до ухото си. Лицето й бе мъртвешки бяло, като се изключи ярката червена бразда, която разделяше челото й. Челюстите й трепереха от стискане.

— Остави ме на мира или ще съжаляваш! — пищеше тя с тънкия си, хелиев глас.

Райдър вече беше на крака, наострил уши, ококорил големи, тревожни очи. Усещаше заплаха. Излая веднъж, но Нети не го чу.

— Горко ще съжаляваш! Познавам хора! Хора с власт! Познавам ги много добре! Само да си посмяла да ми направиш нещо!

Бавно, с нисък и разтреперан от гняв глас Уилма отвърна:

— Да се подиграваш с мен е най-голямата грешка, която си правила през живота си! Ще ти го върна тъпкано!

Телефонът изщрака.

— Само да си посмяла! — запищя Нети. По страните й течаха сълзи, сълзи на ужас, ярост и безсилие. — Само да си посмяла, мръснице! Ще… ще…

Телефонът отново прищрака и в слушалката се чу непрекъснатият сигнал на отворена линия.

Тя затвори телефона и пет минути седя изпъната като струна, вперила невиждащ поглед напред. После започна да плаче. Райдър отново изджафка и сложи лапи в края на фотьойла й. Жената го прегърна и зарони сълзи по меката му козина. Кучето я близна съчувствено.

— Няма да й позволя да те нарани, Райдър — каза и вдъхна сладникавата му, кучешка топлина, опитвайки се да намери утеха в нея. — Няма да позволя на тази проклета, зла жена да те нарани. Не се плаши. Тя е просто една злобна вещица и ако се опита да направи нещо лошо на теб или на мен… ще съжалява.

След това се изправи, намери кърпичката си, пъхната между възглавницата и облегалката на фотьойла, и започна да бърше сълзите си. Беше скована от страх, но усещаше и гняв. Гняв, който пълзеше и пропиваше в тялото й като влага. Беше изпитвала това чувство и преди — когато посегна за вилицата и я заби в гърлото на мъжа си.

Взе кристалния лампион от масичката и нежно го притисна до себе си.

— Ако посмее да направи каквото и да било — наистина ще съжалява — каза си на глас тя.

После дълго седя така с Райдър в краката и лампиона на коленете.

5

Норис Риджуик караше бавно по Мейн Стрийт с полицейския автомобил и вяло оглеждаше сградите по източната страна на улицата. Смяната му скоро свършваше и той беше доволен. Спомни си колко добре се бе чувствал тази сутрин, преди онзи идиот да го нападне, как бе застанал пред огледалото в съблекалнята да нагласи фуражката си, мислейки си със задоволство, че прилича на образцов полицай. Помнеше онова настроение, но споменът му изглеждаше стар и пожълтял като снимка от деветнадесети век. От мига, в който онзи кретен Кийтън го бе сграбчил, всичко бе тръгнало наопаки.

На обяд бе хапнал миди в „Клъв-клъв“ на 119 улица. Храната там обикновено беше хубава, но този път му предизвика отвратителни киселини и още по-досадно разстройство. Към три часа сгази някакъв пирон на Седма улица и му се наложи да сменя гума. Вентилът непрекъснато му се изплъзваше и той си обърса пръстите в току-що изпраната униформа, без дори да се замисли какво върши. Четири черни бразди останаха от двете страни на ризата му. Докато ги гледаше с отвращение, разстройството отново превърна червата му във врящ котел и той хукна да търси тоалетна. Едва успя да си свали гащите, преди да ги напълни.

Въобще целият му ден вървеше наопаки. Сега пълзеше по улицата покрай сградите, които оформяха центъра на Касъл Рок, и чакаше смяната му да свърши. Подмина „Норуей Банк енд Тръст“, „Уестърн Ауто“, ресторанта на Нан, черната дупка, където се бе издигал палатът на Поп Мерил, шивачницата на Поли, „Неизживени спомени“, железарията…

Норис изведнъж натисна спирачки и спря. Беше видял нещо невероятно на витрината на „Неизживени спомени“ — или поне му се струваше, че го е видял.

Погледна назад в огледалото. На Мейн Стрийт нямаше жив човек. Светофарът в долния край на улицата изгасна за секунди. Релетата вътре прищракаха замислено и жълтото в средата започна да мига. Беше точно девет часът.

Полицаят се върна на заден ход и спря до тротоара. Погледна към радиостанцията, помисли си да набере 10–22 — дежурният напуска автомобила — но реши, че няма смисъл. Просто щеше да погледне на витрината. Увеличи предавателя, отвори прозореца и излезе. Това беше достатъчно.

„Заблудил си се — предупреди се той, докато вървеше по тротоара. — Няма начин да е това. Днес не ти върви на открития. Сигурно е някое старо «Зебко» с макара.“

Само дето не беше. Въдицата на витрината на „Неизживени спомени“ бе чудесно аранжирана с мрежа и чифт ярко жълти гумени ботуши и определено не беше „Зебко“. Беше си истинска „Бейзън“, каквато не беше виждал, откакто баща му умря. Тогава Норис бе на четиринадесет и бе обикнал бейзъна по две причини — заради това, което беше, и заради това, което представляваше за него.

А „Бейзън“ просто бе най-добрата въдица за речен риболов в света.

За него тя бе символ на добрите стари времена. На прекрасните часове, които малкото хилаво момче на име Норис Риджуик бе прекарало с баща си. Часове, в които двамата обикаляха между дърветата по течението на някой поток край града или седяха в малката си лодка насред Касъл Лейк, а всичко наоколо бе побеляло от мъглата, която се издигаше над езерото на плътни, млечни талази и ги затваряше в един техен свят. Свят, създаден само за мъже. Някъде другаде майки може би приготвяха закуската и това също бе прекрасно, но не колкото там. Никой свят, нито преди, нито след това, не бе така хубав.

След фаталния инфаркт на баща му въдицата изчезна. Норис си спомняше, че след погребението бе погледнал в гаража, но въдицата просто я нямаше. Беше я търсил и в мазето, и в килера до спалнята на родителите си (макар да знаеше, че майка му по-скоро би позволила на Хенри Риджуик да прибере слон там, отколкото въдиците си), но тя беше изчезнала. Норис веднага се бе усъмнил в чичо си Фил. На няколко пъти набираше смелост да постави въпроса, но като се стигнеше до разговор, просто се отказваше.

Сега, докато гледаше тази въдица, която може би дори бе същата, той за пръв път престана да мисли за Бъстър Кийтън и изцяло се отдаде на спомена.

Видя баща си да седи на кърмата, стиснал кутията с такъмите между краката си, и да му подава въдицата, за да си налее чаша кафе от големия червен термос на сиви черти. Долови аромата на горещото кафе и миризмата на мъжки одеколон и познатата скръб отново го притисна в сивите си прегръдки.

Старецът му липсваше. След всичките тези години позабравената болка отново сковаваше душата му, силна и ненаситна, както в онзи ден, когато майка му дойде от болницата, хвана ръцете му и каза: „Трябва да бъдем много силни, Норис.“

Прожекторът над витрината блестеше в стоманения корпус на макарата и онази стара любов, онази топла и вечна любов отново изпълни сърцето му. Норис гледаше въдицата и си мислеше за спокойните води на езерото, за аромата на прясно кафе, налято в голям червен термос на сиви черти. Дланите му отново почувстваха грапавата повърхност на корковата дръжка и той вдигна ръка да изтрие сълзите си.

— Г-н полицай? — тихо каза някой.

Норис инстинктивно извика и отскочи назад от витрината. В първия миг си помисли, че този път вече ще напълни гащите — чудесен завършек за ден като днешния. Но спазмите, слава Богу, преминаха и той се огледа. Един висок мъж с карирано сако стоеше пред отворената врата на магазина и го гледаше с усмивка.

— Стреснах ли ви? — попита той. — Много съжалявам.

— О, не — отвърна полицаят и с усилие се усмихна. Сърцето му още биеше като обезумяло. — Всъщност… може би съвсем малко. Гледах въдицата и се бях замислил.

— Днес я получих — каза мъжът. — Стара е, но е в отлично състояние. Истинска „Бейзън“. Марката не е много известна, но сериозните рибари я тачат. Произведена е…

— … в Япония — вметна Норис. — Знам. Баща ми имаше такава.

— Наистина ли? — Усмивката на мъжа стана още по-широка. Зъбите му бяха разкривени, но той не намери това за неприятно. — Какво съвпадение!

— Вярно — съгласи се Норис.

— Аз съм Лийлънд Гонт. Съдържател на магазина — представи се мъжът и подаде ръка.

Норис изпита моментно отвращение, когато дългите пръсти обвиха дланта му, но ръкостискането на господин Гонт бе кратко и неприятното усещане веднага премина. „Сигурно е от развалените миди, дето ги ядох на обяд — помисли си той. — Друг път ще ям само пиле, все пак е специалитет на заведението.“

— Мога да ви продам тази въдица на изключително добра цена — предложи собственикът. — Защо не влезете да го обсъдим, полицай Риджуик?

Норис се стресна. Беше сигурен, че не е казал на тая стара лисица как се казва. Понечи да го попита откъде е разбрал, но замълча. Ясно откъде. Над значката му имаше табелка с името.

— Не е редно — отвърна и махна към колата. Продължаваше да чува пукането на нямата станция. Не го бяха търсили цяла вечер. — Дежурен съм, нали разбирате. Всъщност смяната ми свърши в девет, но де факто, докато предам колата…

— Но това ще ни отнеме само минутка — подкани го Гонт с весел поглед. — Когато се пазаря с някого, не обичам да си губя времето, полицай Риджуик. Особено когато става дума за човек, който бодърства по нощите, за да ме пази.

Норис си помисли да му каже, че девет часът вечерта едва ли може да се нарече нощ, а в затънтено градче като Касъл Рок човек просто няма от кого да се пази, но се отказа. После погледна въдицата и онзи стар копнеж, толкова жив и осезаем, отново го завладя. Представи си как ще я вземе и ще отиде на езерото през уикенда с кутийка червеи и термос прясно кафе от „При Нан“. Ще бъде почти като едно време.

— Амии…

— О, хайде, полицай Риджуик — подкани го отново Гонт. — Щом аз мога да продавам в извънработно време, защо пък вие да не си купите нещо в работно. Освен това, да ви кажа честно, много се съмнявам, че някой е решил да обере банката точно тази вечер.

Норис погледна към банката, която от време на време проблясваше в жълто в такт с релето на светофара, и се разсмя.

— И аз.

— Е?

— Добре, но ако ще свършим за две-три минути. Наистина трябва да вървя.

Лийлънд Гонт изръмжа и се засмя едновременно.

— Усещам как ми вадите душата с памук. Добре, полицай Риджуик, няма да ви задържам повече от две-три минути.

— Наистина бих искал да имам тази въдица — смутолеви Норис.

Това беше най-неподходящият начин да се започне пазарлък и той го знаеше, но просто не се сдържа.

— Ще я имате — отвърна собственикът. — Гарантирам ви, че ще сключите сделката на живота си, полицай Риджуик.

Той въведе Норис в „Неизживени спомени“ и затвори вратата.

[1] Чарлз Люис Тифани — американски бижутер, основал верига от магазини за ювелирни изделия. — Б.пр. ↑

Шеста глава

1

Уилма Джърсик не познаваше съпруга си Пийт толкова добре, колкото си мислеше.

В онази вечер тя си легна с намерението да отиде още на сутринта при Нети Коб и да си го върне. Честите й кавги понякога приключваха от само себе си, но когато положението стигнеше до критична точка, тя беше тази, която избираше оръжието и мястото на дуела. Скандалджийският й нрав се ръководеше от две основни правила — говори последен и действай пръв. В този случай наистина смяташе да действа. Беше казала на Пийт, че й се ще да види колко оборота може да направи главата на Нети, преди да се откъсне.

Уилма се бе подготвила цяла нощ да будува, озлобена и напрегната като опъната тетива — нямаше да й е за пръв път — но десет минути след като се пъхна под завивките, тя вече спеше дълбок сън, а на сутринта се събуди свежа и необичайно спокойна. Докато седеше на масата в домашния си халат, изведнъж й хрумна, че може би е прекалено рано да свърши един път и завинаги с всичко. Беше изкарала всички ангели на Нети с телефонното си обаждане предишната вечер.

Защо пък да не остави Мис Лудница’91 да се поизмъчи малко? Нека този път тя да се кокори по нощите и да се чуди откъде ще й дойде. Ще пообиколи около къщата, ще се обади още няколко пъти по телефона, пък ако Нети е толкова откачена, колкото разправят, може даже да си спести усилията. Просто нещата сами ще си дойдат на мястото.

Такъв развой на събитията й се стори толкова благоприятен, че тя дори разреши на Пийт да я целуне за довиждане, преди да тръгне на работа.

Мисълта, че нейният наплашен като мишка съпруг е способен да я упои, никога не бе занимавала съзнанието на Уилма. Но Пийт Джърсик бе направил именно това. И не му бе за пръв път.

Уилма бе успяла да сплаши съпруга си, без дори да подозира до каква степен. Той не само живееше в страх от нея, той изпитваше истинско страхопочитание. Така туземците из джунглите благоговеели от примитивен страх към Великия Бог Гръмовержец от Планината, който поколения наред бдял мълчаливо над безоблачното им съществуване, преди да избълва струи смъртоносна лава.

Предполагаеми или не, туземците несъмнено са имали свои си ритуали за умилостивяване. Те едва ли са им били от полза, когато планината се пробудела и започнела да облива селата им с пепел и огнена лава, но със сигурност са осигурявали покоя им, докато кротувала.

Пийт Джърсик нямаше тайнствени ритуали, с които да умилостиви съпругата си, и затова му се налагаше да прибягва до по-прозаични методи. Вместо племенен танц — лекарства по рецепта.

Беше ходил при Рей ван Ален, единствения семеен лекар в Касъл Рок, и му бе казал, че иска нещо успокоително. Работата му била непоносима, проблемите му били жестоки, все по-трудно успявал да се абстрахира от тях след края на работния ден и бил стигнал до извода, че е време да се посъветва с лекар, та да му предпише нещо, което малко да го отпусне.

Рей ван Ален нямаше никаква представа от напрежението в бизнеса с недвижими имоти, но прекрасно разбираше какъв стрес е да се живее с Уилма. Той смяташе, че Пийт Джърсик ще е къде-къде по-спокоен, ако изобщо не излиза от офиса си, но, естествено, не можеше да му го каже. Написа му рецепта за ксанакс, издекламира обичайните предупреждения и го изпрати по живо, по здраво.

Мъжът пиеше от лекарството, без да прекалява. Разбира се, не каза на жена си нито дума и старателно криеше рецептата в куфарчето при служебните документи, към които тя не проявяваше никакъв интерес. На месец взимаше по пет-шест хапчета, предимно в дните преди цикъла на Уилма.

Но миналото лято тя се бе скарала с Хенриета Лонгман, която държеше козметичния и фризьорски салон на Касъл Хил. Поводът бе лошо къдрене След първоначалния турнир по надвикване двете си размениха ругатни в „Хемпхил Маркет“, а една седмица по-късно се състоя среща-реванш насред Мейн Стрийт.

След срещата жена му крачеше напред-назад из къщата като лъвица в клетка и се кълнеше, че ще спипа тази кучка и ще я вкара в болница.

— Само да я пипна! Ще има да ходи по козметици после! — ръмжеше Уилма през зъби. — Утре отивам и ще и го върна тъпкано!

С растяща тревога Пийт осъзна, че това не са само приказки. Тя наистина смяташе да го направи. Един Господ знаеше, какво може да й хрумне в такъв момент. Той я виждаше как потапя главата на Хенриета в някакъв киселинен разтвор, от който жената заприличва на Шиниъд О’Конър, и тайно се надяваше, че гневът й малко ще се поуталожи до следващия ден.

Но на сутринта Уилма се събуди дори по-разярена. Той просто не можеше да повярва, че е възможно, но беше факт. Тъмните кръгове около очите й показваха, че тя изобщо не е спала.

— Уилма — подхвана кротко той, — наистина смятам, че идеята ти да ходиш в салона не е добра. Сигурен съм, че ако поразмислиш малко…

— Мислих цяла нощ — каза тя и впери в него онзи ужасен поглед — и реших, че след като я довърша, вече няма да е в състояние да съсипва косите на хората. Падне ли ми в ръчичките, ще й трябва куче-водач, за да отиде до кенефа. А ти не ми давай много акъл, че да не се наложи да си купувате кучета от един и същи дресьор.

В отчаянието си Пийт Джърсик измъкна шишето с ксанакс от тайния джоб на куфарчето си и пусна една таблетка в кафето на Уилма. Не беше сигурен, че ще подейства, но не можеше да измисли нищо друго, за да смекчи предстоящата катастрофа.

В известен смисъл това бе първото причастие на Питър Джърсик.

Той прекара деня в агония и се прибра вкъщи разтреперан от това, което можеше да завари (Хенриета Лонгман — мъртва, Уилма — в затвора — такава бе картината, която най-често тревожеше съзнанието му). Но за негово учудване съпругата му летеше из кухнята и си тананикаше.

Пийт пое дълбоко въздух, прикри чувствата си и попита какво е станало с Хенриета.

— Тя отваря чак следобед, а дотогава ядът ми попремина — отвърна Уилма. — Е, все пак отидох да се разправя с нея — нали се бях зарекла. И знаеш ли какво стана? Тя ми предложи чаша шери и каза, че иска да ми върне парите!

— Страхотно! — възкликна той с облекчение… и с аферата „Хенриета“ беше приключено.

Дни наред трепереше, че гневът на Уилма отново ще се разпали, но това не стана, поне не в същата посока.

Пийт си помисли да й предложи доктор Ван Ален да напише и на нея рецепта, но след дълги и обстойни размишления стигна до извода, че идеята не е добра. Кой знае какво можеше да го сполети, ако й кажеше, че трябва да ВЗИМА ЛЕКАРСТВА. Не, благодаря — транквилантите са само за боклуци и лигли. Тя ще приема живота такъв какъвто е.

Освен това приятна или не, истината просто не можеше да се отрече — на Уилма й харесваше да се нервира. Гневът я изпълваше със задоволство, даваше смисъл на живота й.

А той я обичаше, точно както туземците обичат своя Велик Бог Гръмовержец. Страхът и почитанието всъщност правеха любовта му по-силна. Тя беше УИЛМА. Вездесъщата. И той си позволяваше да я отклонява от намеренията й само когато се опасяваше, че може да си навреди… което чрез митичните превъплъщения на любовта означаваше да причини болка и на него.

Оттогава беше прибягвал до ксанакса само три пъти. Последният — и най-страшен от всички — бе в Нощта на Калните Чаршафи. Той направи невъзможното, за да я накара да изпие чаша чай, и когато тя се съгласи (след като бе провела краткия си, но изключително резултатен разговор с лудата Нети Коб), пусна в чашата й не една, а две таблетки ксанакс. И остана безкрайно доволен, като видя колко е спаднал термостатът й на следващата сутрин.

Това бяха фактите, които Уилма Джърсик, убедена във властта си над мъжа си, не знаеше. Но именно те я възпираха да не влезе направо с югото си в къщата на Нети и да я скалпира (или поне да се опита).

2

Не че Уилма беше забравила за Нети — нито й бе простила, нито пък имаше каквито и да било съмнения за това кой точно се е погаврил с прането й. Няма лекарство на света, което да предизвика чак такова чудо.

Скоро след като Пийт тръгна за работа, Уилма се качи в колата си и бавно тръгна по Уилоу Стрийт. На задната броня на малкото й жълто юго се мъдреше лепенка, която казваше на околните: АКО НЕ ХАРЕСВАТЕ ШОФИРАНЕТО МИ, НАБЕРЕТЕ 1–800-М.А.Й.Н.А.Т.А.-В.И. Тя зави надясно по Форд Стрийт и когато се приближи до малката спретната къщичка на Нети Коб, съвсем намали скоростта. Стори й се, че едно от пердетата леко помръдна, а това бе достатъчно като за начало… Но само за начало.

После зави по първата пряка, подмина къщата на Раск на Понд Стрийт, без дори да я погледне, мина покрай дома си на Уилоу и отново свърна по Форд Стрийт. Този път обаче свирна два пъти с клаксона, като наближи къщата на Нети, и спря отпред, без да гаси двигателя.

Пердето отново се помръдна. Този път нямаше грешка. Онази явно я гледаше. Уилма си я представи как наднича зад пердето разтреперана от тревога и страх и осъзна, че тази картина й се нрави повече от онази, с която бе заспала предишната вечер — че извива врата на лудата кучка, докато главата й увисне като на онова момиченце от „Екзорсистът“[1].

— Е-хоо, виждам те — каза тя заплашително, когато пердето се спусна. — Не си мисли, че ще ми се скриеш.

После направи поредното кръгче по съседните улици и отново сиря пред къщата на Нети, като не пропусна да натисне клаксона, за да възвести жертвата за пристигането си. Стоя отпред почти пет минути. Пердето на два пъти се дръпна и накрая тя си тръгна удовлетворена.

„Шантавата ще прекара остатъка от деня зад пердето — помисли си докато паркираше пред тях. — Ще се страхува да направи и крачка навън.“

После влезе вътре, олекнала и телом, и духом, и седна на дивана с каталог в ръка. Не след дълго вече поръчваше три комплекта нови чаршафи — бели, жълти и карирани.

3

Райдър седеше насред килима в дневната и наблюдаваше господарката си. По едно време изскимтя притеснено, сякаш за да й напомни, че е работен ден, а тя вече закъснява с половин час. Днес Нети трябваше да пусне прахосмукачката на горния етаж при Поли, телефонният техник щеше да дойде с новите апарати, онези с големите свирещи клавиши Казваха, че били по-удобни за хора с артрит.

Но как можеше да излезе?

Онази луда полякиня сигурно беше някъде наоколо и обикаляше с малката си кола.

Нети седеше на фотьойла с лампиона в скута си. Беше го взела още щом видя полякинята да се мотае пред къщата й. После онази дойде отново, спря отпред и наду свирката. Когато си тръгна, жената си помисли, че всичко е свършило, но не — ненормалницата пак се върна. Нети беше сигурна, че следващия път ще се опита да влезе. Тя седеше във фотьойла си, стискаше лампиона в едната ръка, Райдър — в другата и се чудеше какво ще прави, ако полякинята наистина дойде. Как ще се защитава?

Накрая, когато събра достатъчно кураж да погледне през прозореца, полякинята си беше тръгнала. Първоначалното й облекчение скоро се превърна в тревога. Притесняваше се, че лудата дебне из улиците и само я чака да излезе, но най-много се плашеше, че може да влезе в къщата, докато я няма.

Ще нахлуе вътре, ще види прекрасния й лампион и ще го разбие на хиляди парчета. Райдър отново изскимтя.

— Знам — простена тя. — Знам.

Трябваше да върви. Беше поела ангажимент и не можеше да не го изпълни. Поли Чалмърс се отнасяше толкова добре с нея. Беше написала препоръката, която я измъкна от Джунипър Хил. Беше й станала поръчител на заема за къщата. Ако не беше Поли, чийто баща бе пръв приятел на баща й, тя все още щеше да живее в стая под наем от другата страна на Тин Бридж.

Но какво щеше да стане, ако лудата полякиня дойдеше в дома й след нея?

Райдър не можеше да опази лампиона и. Беше смел, но беше още малък. Ненормалницата можеше да го нарани, ако се опита да я спре.

Нети усети, че мислите й, уловени в лабиринта на тази ужасна дилема, започват да й убягват. Тя въздъхна отново и неочаквано, сякаш за да оправдае опасенията й, в главата й се зароди план.

Тя се изправи, стискайки лампата в ръце, и прекоси затъмнената стая. После мина през кухнята, отвори вратата в ъгъла и се озова пред навеса, долепен до стената на къщата. Купчина дърва и десетки складирани предмети издигаха тъмни сенки в сумрака.

От тавана висеше самотна крушка. За нея нямаше ключ, нито връвчица — просто я завинтваш във фасонката и светва. Нети посегна да я запали и почти веднага се разколеба. Ако лудата полякиня дебнеше някъде в задния двор, тя щеше да види светлината и веднага щеше да разбере къде крие лампиона си.

— Не-е, няма да ти се дам толкова лесно — каза си шепнешком Нети и опипом си проправи път между стария бюфет на майка си и грохналата семейна библиотека. — Дори не си и въобразявай, Уилма Джърсик. Не съм чак толкова глупава. Имай го предвид.

Притиснала лампата към себе си, разчисти плетеницата стари, прашни паяжини и разкри единствения прозорец на навеса. Надникна навън и очите й бързо огледаха двора. Не забеляза никакво движение. Всъщност за миг и се стори, че полякинята се спотайва някъде в далечината, но после осъзна, че това е просто сянката на стария дъб на семейство Фийрън, който спускаше клони над оградата й.

Райдър изскимтя зад гърба й. Беше застанал на вратата към навеса, наклонил въпросително черната си глава.

— Знам. Знам, момчето ми — каза му тя. — Но ние ще я измамим. Тя си мисли, че съм глупава? Е, ще й дадем да се разбере.

После се дръпна от прозореца и тръгна опипом навътре. Очите й постепенно свикваха с тъмнината. Щеше да се справи и без да пали лампата. Изправи се на пръсти и опипа горния ръб на бюфета, докато намери ключа за единствения достатъчно голям шкаф. Ключовете за чекмеджетата липсваха от години, но какво от това — Нети имаше този, който й бе нужен.

Тя отвори вратичката и сложи кристалния лампион сред купчинки прах и миши изпражнения.

— Знам, че не му е там мястото, но така е в безопасност, а това е най-важното.

После завъртя ключа и дръпна вратичката за проверка. Беше залостена — здраво и сигурно. Изведнъж сякаш камък й падна от сърцето. Отново дръпна, кимна решително и пъхна ключа в джоба на пеньоара си. Щом отидеше в шивачницата, първата й работа щеше да бъде да го наниже на връв и да си го окачи на врата.

— Готово! — каза тя на Райдър, който вече махаше с опашка, сякаш усещаше, че кризата е преминала. — Всичко е наред, малкия, а сега тръгвам за работа, че вече съм закъсняла.

Тъкмо обличаше палтото си, когато телефонът иззвъня. Тя направи крачка напред и застина. Райдър излая кратко и гърлено и я погледна.

„Не знаеш ли какво трябва да направиш, когато звъни телефон? — питаха очите му. — Дори аз, кучето, знам.“

— Няма да го вдигна — каза на глас Нети.

„Знам какво си направила, ненормалнице! Знам какво си направила. ЩЕ ТИ ГО ВЪРНА!“

— Няма да го вдигна. Отивам на работа. Тя е ненормална, а не аз. Не съм й направила нищо! Нищичко!

Кучето изджавка в знак на съгласие. Телефонът спря да звъни.

Нети се поуспокои, но сърцето й продължаваше да бие в ушите й.

— Бъди добро момче — каза тя на Райдър и го погали. — Ще се върна късно, защото й излизам късно, но те обичам и затова ще се държиш прилично през целия ден, нали?

Това беше обичайният й репертоар преди излизане и Райдър, който го знаеше наизуст, махна с опашка. Нети отвори входната врата и се огледа в двете посоки, преди да излезе. В дъното на улицата се мярна някакво жълто возило, но то, слава Богу, не беше колата на лудата полякиня.

Заключи вратата след себе си и обиколи към задния двор да провери дали е залостила навеса. Всичко беше наред и тя тръгна към дома на Поли, преметнала чантата си през рамо, ококорила очи в очакване да види колата на шантавата Джърсик. Чудеше се, ако се срещнат, дали да се скрие зад някоя ограда, или да се изправи на пътя й.

Беше стигнала почти до края на улицата, когато изведнъж й хрумна, че не е проверила входната врата достатъчно внимателно. Погледна притеснено часовника си и се върна. Вратата естествено беше заключена. Нети си отдъхна облекчено и реши, че след като е стигнала дотук, не е зле да погледне и отзад, просто за свое успокоение.

Когато застана пред вратата на навеса, краката й изведнъж се подкосиха.

Телефонът отново звънеше.

— Тя е луда! — простена Нети. — Не съм й направила нищо!

Вратата на навеса беше залостена, но тя остана там, докато телефонът спря да звъни. После отново пое пътя към Поли, преметнала чанта през рамо.

4

Този път съмнението, че не е подсигурила достатъчно добре дома си, я загриза почти на средата на пътя. Знаеше, че е проверила всяка врата, всяка ключалка, но същевременно се страхуваше, че не е.

Стоеше пред синята пощенска кутия на ъгъла на „Форд“ и „Дийкънс Уей“ и не можеше да се реши какво да нрави. Тъкмо събра сили да продължи пътя си и в дъното на улицата отсреща се мярна някакъв жълт автомобил. Не беше колата на Джърсик, беше някакъв форд, но Нети реши, че това е лош знак, и забърза обратно към къщи. Провери за пореден път и двете врати и когато понечи да излезе, си помисли, че може би шкафът не е заключен.

Знаеше, че е, но я беше страх да не би да греши.

Отключи входната врата и влезе. Райдър заскача радостно и започна да върти опашка. Тя го погали разсеяно и побърза да затвори вратата. Лудата полякиня можеше да се появи по всяко време.

Нети превъртя резето и тръгна към навеса. Шкафът естествено беше заключен. Ала още не се бе върнала в кухнята и старите притеснения отново я обзеха. Отново започна да си мисли, че шкафчето всъщност не е заключено, че не е дръпнала достатъчно силно, че вратичката просто е заяла…

Върна се пак и докато проверяваше, телефонът иззвъня.

Тя хукна към къщата, стиснала ключа в потната си длан, удари се в нещо и извика от болка.

Когато стигна до дневната, телефонът бе спрял да звъни.

— Не мога да отида на работа — промълви тя. — Трябва да… да…

остана на пост.

Да, това беше! Трябваше да стои на пост.

Тя грабна слушалката и започна бързо да набира, преди съвестта да я загризе, както Райдър гризеше изкуствените си кокали.

— Ало, шивачница „Ти шиеш и шиеш“ — дочу се гласът на Поли.

— Здравей, Поли, аз съм.

— Нети? Наред ли е всичко?

— Да, но ти се обаждам от къщи, Поли. Стомахът ми нещо не е добре. — В този момент това вече не беше лъжа. — Чудя се дали ще е възможно да си взема един ден отпуска. Знам, че трябва да пусна прахосмукачка… и че телефонният техник ще дойде… но…

— Не се притеснявай — отвърна веднага Поли. — Техникът няма да дойде преди два часа, а аз и без това смятам да се прибера по-рано. Ръцете пак ме болят, та не ставам много за работа. Аз ще го посрещна.

— Ако ти трябвам нещо, бих могла…

— Няма нужда — увери я любезно жената и Нети усети, че в очите й парят сълзи. Поли беше толкова мила!

— Ти как си, Нети? Силни ли са болките? Да ти изпратя ли д-р Ван Ален?

— Не, благодаря, не е нищо особено. Просто ми е лошо. Ще се оправя. Може даже да дойда следобед.

— Глупости! — прекъсна я Поли рязко. — Не си си взимала отпуск, откакто работиш при мен. Я си лягай на топло и заспивай! Предупреждавам те: ако се появиш, ще те пратя обратно вкъщи.

— Благодаря ти, Поли — отвърна и едва не се разплака. — Толкова си мила с мен!

— Заслужаваш го. Трябва да свършваме, Нети. Имам клиенти. Лягай си, ще ти се обадя следобед да разбера как си.

— Благодаря.

— Няма защо. Доскоро.

— Доскоро — отвърна Нети, затвори телефона и веднага отиде до прозореца да надникне навън.

На улицата нямаше жив човек. Засега. Тя се върна в навеса, отвори майчиния си бюфет и извади лампиона. Щом го прегърна, изведнъж се почувства спокойна и уверена. Занесе го в кухнята, изми го с топла вода и сапун, изплакна го и внимателно го подсуши.

После отвори едно от кухненските чекмеджета, извади касапския си нож и отиде в дневната. Цяла сутрин седя изпъната като струна във фотьойла си, прегърнала лампата, стиснала ножа в дясната си ръка.

Телефонът звъня на два пъти, но тя не се обади.

[1] Нашумял филм на ужасите. — Б.пр. ↑

Глава седма

1

Петък, единадесети октомври, беше рекорден ден за най-новия магазин на Касъл Рок. Особено след като сутринта отстъпи място на следобеда и хората започнаха да инкасират седмичните си заплати. Парите бяха сериозен стимул за пазаруване, както впрочем и добрата дума на онези, които бяха наминали в сряда. Естествено имаше и хора, които смятаха, че на мнението на селяндури, способни да посетят нов магазин в самия ден на откриването му, не може да се разчита, но те бяха малко и сребърното звънче над вратата на „Неизживени спомени“ весело дрънкаше през целия ден.

От сряда насам беше доставена и разопакована още стока. Онези, които отдаваха значение на подробностите, трудно можеха да повярват, че изобщо е имало някаква доставка — никой небе видял камион или нещо подобно — но това едва ли имаше значение. Важното бе, че в петък в „Неизживени Спомени“ имаше къде-къде повече неща.

Кукли, например. Или ювелирно издялани дървени пьзели, някои от тях с две лица. Или пък уникалния комплект за шах с фигури от естествен кристал, които нечия примитивна, но невероятно талантлива ръка бе изваяла във формата на африкански животни — грациозни жирафи вместо рицари, носорози със заплашително наведени глави вместо топове, чакали вместо пешки, царе-лъвове, изящни леопарди-царици. Имаше и огърлица от черни перли, която определено струваше цяло състояние, но колко точно никой не се осмели да попита (поне не този ден). Нейната красота беше почти болезнена за гледане и някои от посетителите на „Неизживени спомени“ си тръгваха меланхолични и странно замаяни, представяйки си как тази перлена огърлица танцува пред очите им в тъмнината — черна прелест на черен фон.

Имаше двойка танцуващи кукли. И стара, пищно зографисана музикална кутия — господин Гонт каза, че свирела много странно, когато я отворел човек, но не си спомни как точно, а пък кутията беше здраво заключена. Той сподели, че купувачът ще трябва да намери майстор да й направи ключ; все още били останали стари занаятчии, които разбирали от такива работи. На няколко пъти клиенти го питаха дали купувачът ще може да върне кутията, ако все пак успее да я отвори и се окаже, че музиката не е по вкуса му. Господин Гонт просто се усмихваше и показваше новата табела на стената:

ЗАКУПЕНА СТОКА НЕ СЕ ВРЪЩА,

СУМИ НЕ СЕ ВЪЗСТАНОВЯВАТ

CAVEAT EMPTOR!

— Какво пък значи това? — попита Лусил Дьнхам.

Лусил беше келнерка при Нан и бе наминала с приятелката си Роуз-Елън Майьрс през обедната почивка.

— Значи, че ако си купиш котка в чувал, ти взимаш котката, а за него остава чувала — обясни Роуз-Елън и веднага усети, че господин Гонт я бе чул.

А можеше да се закълне, че само преди миг го бе видяла в другия край на магазина.

Той обаче просто се засмя и каза:

— Именно. Точно това значи.

Стар револвер с дълга цев, пред който стоеше табелка с надпис: NED BUNTLINE SPECIAL; дървено момченце с червена коса, лунички и застинала лъчезарна усмивка; кутии с канцеларски принадлежности — красиви, но не забележителни; колекция от стари пощенски картички; комплекти молив и химикалка; ленени кърпички; плюшени животни… Имаше предмети за всякакъв вкус и, изглежда, за всеки джоб, макар в магазина да нямаше нито една табелка с цена.

Господин Гонт завъртя добър бизнес през този ден. Повечето от артикулите, които продаваше, бяха хубави, но в никакъв случай неповторими, и все пак той сключи редица „специални“ сделки, които задължително ставаха в моментите на затишие, когато в магазина имаше само по един клиент.

— Когато работата замре, ставам неспокоен — каза той на Сали Ратклиф със задължителната си усмивка. — А когато съм неспокоен, ставам неразумен. Това е лошо за продавача, но страшно хубаво за купувача.

Мис Ратклиф беше запален член на баптисткото стадо на преподобния Роуз, покрай него се беше запознала с годеника си Лестър Прат и освен значката „Не на Казиното“ носеше и друга с надпис: АЗ СЪМ ОТ СПАСЕНИТЕ! А ВИЕ? Късчето дърво с табелка ВКАМЕНЕЛОСТ ОТ СВЕЩЕНАТА ЗЕМЯ веднага грабна вниманието й и тя не се възпротиви, когато господин Гонт го извади от кутийката и го пусна в ръката й. Купи го за седемнадесет долара, като обеща да изиграе безобиден малък номер на Франк Джует, директора на средното училище в Касьл Рок. Пет минути по-късно тя напусна магазина замаяна и отнесена. Собственикът бе предложил да увие покупката й, но тя бе отказала с мотива, че иска да подържи реликвата в ръката си. Който и да я бе видял на излизане от магазина, щеше да му е трудно да определи дали краката й докосват земята, или се носят на милиметри над нея.

2

Сребърното звънче над вратата издрънча.

В магазина влезе Кора Раск. Беше твърдо решила да купи снимката на Краля и когато господин Гонт й каза, че е продадена, тя направо изпадна в ужас. Поиска да разбере кой я е купил.

— Съжалявам — отвърна той, — но дамата вероятно е от друг щат. Номерът на колата й беше от Оклахома.

— Ще припадна! — истерично проплака жената.

Не беше осъзнала колко много иска тази снимка, докато не разбра, че не може да я притежава.

Хенри Джендрън и жена му Ивет бяха в магазина по онова време и господин Гонт помоли Кора да изчака една минута, докато ги обслужи, а после щял да й покаже нещо, което се надявал, че щяло да я заинтригува колкото снимката, ако не и повече. След като продаде едно плюшено мече на семейство Джендрън за подарък на дъщеря им и ги изпрати, той я помоли да го изчака още минутка, докато намери нещо в стаичката отзад. Кора зачака без особен интерес и без да храни надежди. Съзнанието й беше завладяно от дълбоко, сиво разочарование. Беше виждала стотици, може би хиляди снимки на Краля, самата тя притежаваше половин дузина от тях, но тази точно изглеждаше някак… особено. Мразеше жената от Оклахома.

Господин Гонт се върна с малък калъф за очила от змийска кожа. Отвори го и й показа чифт авиаторски очила с тъмно опушени сиви стъкла. Дъхът й заседна в гърлото, ръката й посегна към скованата шия.

— Да не би… — подхвана тя и не можа да каже нито дума повече.

— Да, очилата са на Краля — съгласи се тържествено Гонт. — Един от шестдесетте му чифта. Но имам информация, че е бил от любимите му.

Тя купи очилата за деветдесет долара и петдесет цента.

— Аз също бих искал една малка услуга — каза той и впери бляскавите си очи в нея. — Приемете, че влиза в цената.

— Услуга ли? — попита колебливо Кора. — Каква услуга?

— Погледни през прозореца. Кора.

Госпожа Раск се подчини, без да изпуска очилата от пъка. На отсрещния тротоар се виждаше полицейска кола номер едно в Касьл Рок. Алън Пангборн стоеше на бордюра и разговаряше с Бил Фулертьн.

— Виждаш ли онзи приятел?

— Кой? Бил Фу…

— Не, глупачке — прекъсна я Гонт. — Другия.

— Шериф Пангборн?

— Точно той.

— Да, виждам го.

Чувстваше се замаяна и отнесена. Гласът на Гонт сякаш идваше от огромно разстояние, а тя не можеше да престане да мисли за покупката си — прекрасните слънчеви очила. Искаше час по-скоро да се прибере вкъщи и да ги пробва, но… не можеше просто така да си тръгне, защото пазарлъкът още не беше свършил, а единствено господин Гонт можеше да каже кога точно ще свърши.

— На такива хора в моя бранш им викаме твърди глави. Какво мислиш за него, Кора?

— Умен е — отвърна Кора. — Никога няма да бъде онова, което беше старият шериф Джордж Банерман — или поне така казва мъжа ми — но му сече пипето.

— Сериозно? — Гласът на Гонт отново бе придобил оная приспивна, уморена нотка. Очите му станаха два тънки процепа, но нито за миг не изпуснаха Алън Пангборн. — Искаш ли да научиш една тайна, Кора? Хич не ме е грижа за умниците, а направо мразя твърдите глави. Всъщност, ненавиждам ги! Нямам вяра на хора, които преди да купят нещо, винаги го обръщат от всички страни да видят дали случайно не е повредено. А ти?

Тя не отвърна. Просто стоеше с очилата на Краля в лявата си ръка и се взираше невиждащо през прозореца.

— Ако искаш някой да наглежда стария умник Пангборн, кого би избрала, Кора?

— Поли Чалмьрс — изпелтечи Кора. — Той много си пада по нея.

Гонт веднага поклати глава. Очите му продължаваха да следят всяко движение на шерифа, който тръгна към колата си, хвърли бегъл поглед през улицата към „Неизживени спомени“, качи се и замина.

— Няма да стане.

— Шийла Бригам? — опита отново жената. — Тя е диспечер в кабинета на шерифа.

— Добра идея, но и тя няма да свърши работа. Същата твърда глава е. Във всеки град има двама-трима такива, Кора. За жалост.

Тя отново се замисли вяло и отнесено.

— Еди Уорбъртън? — попита накрая. — Главния пазач в Кметството.

Лицето на Гонт се озари.

— Портиерът! — възкликна той. — Да! Отлично! Пета сделка! Наистина прекрасно!

Той се наведе през щанда и лепна една целувка на бузата на Кора.

Тя се дръпна с гримаса и ожесточено започна да трие мястото. От гърлото й се изтръгна кратко хриптене, но Гонт не даваше вид да го е чул. Цялото му лице светеше от широка, лъчезарна усмивка.

Тръгна си, продължавайки да търка бузата си, и на вратата се засече със Стефани Бонсейнт и Синди Роуз Мартин, които тъкмо влизаха. Кора едва не бутна Стефани от бързане — така й се искаше да се прибере час по-скоро вкъщи и най-после да пробва очилата. Но най-напред жадуваше да си измие лицето и да се отърве най-после от тази отвратителна целувка, която смъдеше на бузата й като цирей.

Сребърното звънче над вратата издрънча.

3

Докато Стефи стоеше до прозореца, захласната по шарените фигури на стария калейдоскоп, който бе намерила, Синди Роуз се приближи до господин Гонт и му напомни за онова, което й бе обещал в сряда — да й намери ваза в стил лалик, която да пасне на първата.

— Ами-и — подхвана Гонт и се ухили съзаклятнически. — Ще видим, ще видим. Можеш ли да се отървеш от приятелката си за малко?

Синди Роуз помоли Стефи да отиде първа в „При Нан“ и да й поръча кафе, тя щяла да дойде веднага. Жената тръгна, без да се противи, но на лицето й бе изписана изненада.

Господин Гонт влезе в стаичката отзад и се върна с ваза в стил лалик. Тя не просто пасваше на другата, тя беше досущ същата.

— Колко? — попита Роуз и погали нежната извивка на вазата с треперещи пръсти.

Спомни си какво удоволствие бе изпитала от покупката в сряда и изпита известно съжаление. Даваше си сметка, че тогава той просто й бе хвърлил въдицата, колкото да захапе, а днес без съмнение щеше да й одере кожата. Тази ваза нямаше да й струва тридесет и един долара. Но каквото и да е, тя щеше да я купи, за да си хармонират с другата от двете страни на камината в хола й. Искаше я независимо от цената.

— Тъй като това е първата ми седмица — отвърна той. — Приеми, че ти правя отстъпка — две за цената на една. Заповядай, скъпа, със здраве да я ползваш.

Синди не можа да повярва на ушите си. Шокът й бе толкова силен, че тя едва не изпусна вазата, когато Гонт я положи в ръцете й.

— Какво… правилно ли чух?

— Да, съвсем правилно — каза той и тя изведнъж осъзна, че не може да откъсне очи от неговите.

„Франси се е объркала — помисли си. — Не са зелени. Сиви са. Дълбоки и тъмносиви.“

— Но имам една молба — каза Гонт.

— Да?

— Познаваш ли един заместник-шериф на име Норис Риджуик?

Сребърното звънче на вратата издрънча.

Еверет Франкъл, помощник-лекарят, който работеше с доктор Ван Ален, си купи лулата, която Брайън Раск бе забелязал при първото си предварително посещение в „Неизживени спомени“, за дванадесет долара и шегичка, която трябва да изиграе на Сали Ратклиф. Бедничкият Слоупи Дод, пелтекът, който посещаваше часовете по изговор заедно с Брайън, взе чайник от алпака за рождения ден на майка си. Струваше му седемдесет и един цента и… неангажиращото обещание да направи безобиден номер на Лестър Прат, приятеля на Сали. Господин Гонт обясни на Слоупи, че когато му дойде времето, ще му даде някои неща, които ще му трябват, за да изпълни номера, а Слоупи каза: „Б-б-би б-било ч-ч-ч-уд-д-десно.“

Джун Гавино, съпругата на най-проспериращия производител на млечни изделия в града, си купи гравирана ваза за деветдесет и седем долара и обещанието да се пошегува с отец Бригъм от „Света Богородица“. Малко след като тя си тръгна, господин Гонт се разбра с друг човек да направи подобен номер на преподобния Уили.

Денят беше силен и успешен, а когато най-после спусна щорите и закачи табелката „ЗАТВОРЕНО“ на вратата, Гонт се чувстваше уморен, но доволен. Бизнесът вървеше отлично, а той дори бе предприел първите мерки, за да бъде сигурен, че шериф Пангборн няма да му попречи. Всичко това бе прекрасно. Откриването бе за него най-приятната част от цялата операция, но то го уморяваше и можеше да се окаже опасно. Естествено, бе възможно и да се лъже за Пангборн, но мъжът се бе научил да се доверява на шестото си чувство в такива случаи, а шерифът определено приличаше на човек, когото старателно трябва да отбягва… поне докато не бъде готов да се справи с него.

Седмицата се очертаваше плодотворна и Гонт смяташе, че ще има фойерверки още преди тя да е свършила. При това много.

4

В петък, в шест и петнадесет вечерта, Алън свърна в алеята на Поли и изгаси мотора. Тя го посрещна на прага и нежно го целуна. Той забеляза, че бе нахлузила ръкавиците дори за това кратко излизане на студа, и се намръщи.

— Хайде стига — смъмри го тя. — Тази вечер съм по-добре. Донесе ли пилето?

Той й подаде двата омазнени плика и каза:

— На вашите услуги, милейди.

— И на вашите — поклони му се кокетно, взе пликовете и го поведе към кухнята.

Измъкна един стол изпод масата, врътна го настрани, седна наопаки и я загледа как сваля ръкавиците си и слага пилетата в чиния. Беше ги взел от „Клъв-клъв“. Името на заведението беше отвратително, но пилетата бяха хубави. (Според Норис за мидите едва ли можеше да се каже същото.) Единственият проблем с готовата храна за вкъщи бе, че ако живееш на двадесет мили, тя неминуемо изстива… но нали затова са измислени микровълните. Всъщност Алън определено смяташе, че микровълновите фурни служат единствено за три неща — да се притопли кафе, да се правят пуканки и да се подгрее готова храна от заведения като „Клъв-Клъв“.

— По-добре ли са наистина? — попита, когато тя пъхна пилетата във фурната и натисна копчето.

Нямаше нужда да обяснява повече — и двамата отлично знаеха какво има предвид.

— Малко — призна си Поли, — но съм сигурна, че скоро ще бъда още по-добре. Вече чувствам топли тръпки по дланите, а подобрението винаги започва така.

Вдигна ръце и му ги показа. В началото на връзката им жената ужасно се бе срамувала от изкривените си, безформени длани, но отдавна бе приела интереса му към тях като част от неговата любов. Въпреки думите й ръцете й продължаваха да му изглеждат странни и сковани, сякаш облечени в невидими ръкавици — ръкавици на груб и невнимателен шивач, който ги бе пришил за китките й завинаги.

— Наложи ли ти се да взимаш хапчета днес?

— Само едно сутринта.

Всъщност тя бе изпила три хапчета — две сутринта и едно в ранния следобед — а болката не беше по-слаба от вчерашната. Страхуваше се, че в желанието си да се оправи, по-скоро си въобразява, че чувства тръпките, за които му бе казала. Не обичаше да лъже Алън — според разбиранията й любовта и лъжата рядко вървяха ръка за ръка и никога за дълго — но бе прекарала толкова време сама, че част от нея все още се плашеше от непрекъснатата му грижовност. Вярваше му, но я беше страх да му се довери.

Той ставаше все по-настойчив за клиниката в Майо, а тя знаеше, че ако разбере колко я боли този път, ще стане още по-настоятелен. Не искаше проклетите й ръце да станат основната тема в любовта им… а и се страхуваше от онова, което можеха да покажат изследванията в Майо. Щеше да преживее с болката, но със сигурност нямаше да може да живее без надежда.

— Ще извадиш ли картофите от фурната? — понита го тя. — Искам да се обадя на Нети, преди да седнем да вечеряме?

— Какво й е?

— Коремни болки. Не дойде на работа днес. Искам да се уверя, че не е грип. Розали каза, че напоследък доста хора са се разболели, а Нети изпитва ужас от лекари.

А Алън, който познаваше Поли Чалмърс, повече отколкото тя можеше да предположи си помисли: „Виж ти кой го казва.“

Беше полицай и макар че не бе на работа, не можеше да остави навика си да наблюдава на бюрото в кабинета. Беше му се превърнал в инстинкт, от който отдавна не се опитваше да се отърве. Ако бе малко по-наблюдателен през последните три месеца от живота на Ани, тя и Тод можеше да са живи и досега.

Бе забелязал ръкавиците, когато Поли дойде да го посрещне. Бе отбелязал факта, че ги свали със зъби, вместо да ги изхлузи една по една с ръце. Видя я как сложи пилетата в чинията и не пропусна прикритата гримаса която изкриви лицето й, когато вдигна чинията, за да я пъхне във фурната. Все лоши признаци. Той застана на вратата между кухнята и хола, за да види как ще набере телефона на Нети. Това бе най-точната скала за измерване на болката й. Слава Богу, признаците този път бяха добри. Или поне така му се стори.

Тя набра телефона бързо и уверено. Но понеже беше далеч, Алън не успя да забележи, че този и всички останали апарати в къщата бяха сменени с нови, с по-големи клавиши. Той се върна в кухнята и нададе ухо на разговора.

— Здравей, Нети!… Вече почти се бях отказала. Събудих ли те?… Да… А-ха… Е, как е?… А, добре. Притеснявах се за теб… Не, имам всичко за вечеря. Алън донесе печено пиле от „Клъв-клъв“… Да, наистина.

Алън извади едно плато от шкафовете на кухненския плот и се замисли: „Лъже ме за ръцете. Независимо колко добре се оправя с телефона, болките са като преди, а може би и по-силни.“

Мисълта, че тя го лъже, не го тревожеше. Неговото мнение за лъжата бе далеч по-либерално от нейното. Ето да вземем детето например. Беше го родила в началото на 1971, около седем месеца след като напусна Касъл Рок. Бе казала на Алън, че бебето — момченце, което нарекла Келтън — починало в Денвър на три месеца. Синдром на внезапната смърт — СВС, най-големият кошмар за младите майки. Историята изглеждаше напълно достоверна и Алън нямаше основание да се съмнява, че Келтън Чалмърс наистина бе мъртъв. Но версията на Поли имаше един-единствен проблем — не беше вярна. Той беше полицай и веднага усещаше лъжите.

(с изключение на тези на Ани)

„Да — помисли си той. — С изключение на лъжите на Ани. Забележката ти е отразена в протокола.“

Как бе разбрал, че Поли го лъже. По трепването на миглите й? По прекалено директния й, прекалено вторачен поглед? По начина, по който непрекъснато опипваше лявото си ухо? По това, че непрекъснато кръстосваше краката си?

Не, по нито една от тези наивни уловки. Винаги, когато го лъжеха, в главата му светваше лампичка, както светва детекторът на някое летище, когато човек с метална плочка в черепа мине отдолу.

Лъжата не го ядосваше, нито го притесняваше. Някои лъжат от скрупули, други от болка, трети, просто защото мисълта да говорят истината им е чужда. Но има и такива, които лъжат, защото чакат да дойде време да кажат истината. Алън смяташе, че лъжата на Поли за Келтън бе от последния вид, и бе съгласен да чака. След време тя щеше да се реши да му разкрие тайните си. Той не бързаше за никъде.

Да не бързаш за никъде — самата мисъл изглеждаше лукс.

Гласът й — богат, спокоен и внимателен — също бе лукс за него. Той все още не бе преодолял чувството за вина от това, че е тук, че знае къде стоят всички съдинки в кухнята, в кое шкафче в спалнята държи найлоновите си чорапи или къде свършва отпечатъкът от банския костюм по тялото й, но нищо нямаше значение, когато чуваше гласа й. Имаше едно-единствено нещо, което наистина бе от значение — простият факт, че нейният глас бе станал за него символ на дома.

— Можеш да наминеш по-късно, ако искаш, Нети… Така ли?… Е, добре, почивай си — това ти е най-необходимо сега… Утре?

Поли се разсмя. Смехът й, свободен и звънлив, винаги караше Алън да се чувства сякаш светът около него се е освежил. Можеше дълго да я чака да разкрие тайните си, стига само да се смееше така от време на време.

— О, Боже! Та утре е събота! За малко щях да те излъжа.

Той се усмихна. После дръпна чекмеджето под печката извади ръкохватките и отвори фурната. Един, два, три, четири картофа. Как щяха двамата да изядат четири огромни печени картофа! Защо ли се учудваше? Поли винаги готвеше така. Без съмнение и в тези четири картофа се криеше някаква тайна, а някой ден, когато си отговореше на всички или поне на някои от въпросите, може би и чувството му за вина щеше да премине.

Извади картофите. След миг и микровълновата фурна иззвъня.

— Трябва да свършвам, Нети…

— Не се притеснявай! — провикна се Алън. — Всичко е под контрол! Не забравяйте, че съм полицай, госпожо!

— Обади ми се, ако имаш нужда от нещо. Сигурна ли че вече всичко е наред?… И ще ми се обадиш, ако ти стане зле, нали, Нети?… Добре… Моля?… Не, просто питам… И на теб… Лека нощ, Нети.

Когато тя се върна в кухнята, той бе сложил пилетата на масата и тъкмо разрязваше един от картофите в чинията й.

— Алън, скъпи! Нямаше нужда!

— Това е част от обслужването, милейди.

Отдавна бе разбрал, че когато ръцете я боляха, животът се превръщаше за нея в низ от неравни битки. Обикновените действия на ежедневието изведнъж ставаха зловещи препятствия, които се налагаше да преодолее, а наказанието в случай на неуспех бе нечовешка болка. Зареждането на машината за миене на чинии. Слагането на дърва в камината. Боравенето с вилица и нож.

— Седни — каза той. — Да кълвем.

Тя се разсмя безгрижно и звънливо и го прегърна. Неуморният наблюдател в него веднага отбеляза, че го притиска до себе си с лактите, а не с дланите си, но чувствителната му половина усети сладникавия аромат на шампоана, с който се бе изкъпала, и деликатния намек в начина, по който крехкото й тяло се долепи до неговото.

— Ти си най-прекрасният мъж на света — прошепна тя.

Той я целуна, първо нежно и внимателно, а после по-страстно. Ръцете му се спуснаха по кръста към извивката на бедрата й. Платът на старите й дънки беше мек и гладък като крило на пеперуда в ръцете му.

— Сядай, приятелче — прекъсна го тя. — Първо яденето, гушкането — после.

— Това покана ли е?

„Ако ръцете наистина я болят — помисли си той, — ще намери начин да се измъкне.“ Но тя отвърна:

— Да, луксозна.

И Алън седна на масата доволен. Засега.

5

— Ал ще се прибере ли за уикенда? — понита Поли, докато прибираха масата.

Оцелелият син на Алън беше ученик в „Милтън Академи“ на юг от Бостън.

— А-ха — смутолеви, докато бършеше чиниите.

— Помислих си, че след като в понеделник е Денят на Колумб и не са на училище… — подхвана небрежно тя.

— Ще ходи на гости на Дорф в Кейп Код — поясни Алън. — Дорф е Карл Дорфман — съквартирантът му. Ал ми се обади миналия вторник да ме пита дали може да прекара трите почивни дни с приятеля си. Казах му, че няма проблеми.

Докосна го по рамото и той вдигна глава да я погледне.

— За каква част от всичко това имам вина аз, Алън?

— От кое? — попита той, искрено изненадан.

— Знаеш какво имам предвид. Ти си добър баща, а не си и глупав. Колко пъти се е прибирал Ал, откакто започна учебната година?

В този момент Алън разбра накъде бие и се усмихна поуспокоен.

— Само веднъж, и то защото искаше да говори с Джими Кетлин, компютърджията от старото му училище. Някои от най-хубавите му програми стават за новия „Комодор 64“, който му купих за рождения ден.

— Виждаш ли? Точно това имам предвид. Той смята, че се опитвам твърде бързо да заема мястото на майка му.

— Господи! — възкликна Алън. — Откога те мъчи мисълта, че Алън гледа на теб като на Злата Мащеха?

— Извинявай — свъси вежди тя, — но на мен не ми е смешно.

Той я хвана нежно за ръцете и целуна ъгълчето на устните й.

— Аз също не го намирам за смешно. Има дни, в които и на мен ми се струва малко странно, че съм тук с теб. Толкова скоро ми се вижда. Не е, но понякога ми се струва така. Разбираш ли какво имам предвид?

Тя кимна. Веждите й вече се бяха отпуснали, но между тях остана една малка бръчица.

— Естествено, че те разбирам. Героите по филмите винаги се отдават на дълга и мъчителна тъга, нали?

— Точно. Виждаш ги как линеят от мъка. Защото мъката е много истинска. Мъката е… — Пусна ръцете й, взе една чиния и започна да я бърше. — Мъката е жестока.

— Знам.

— И затова понякога се чувствам виновен. От една страна, защото ми се струва, че всичко стана много скоро, въпреки че не е, а, от друга — защото имам чувството, че се отърсих твърде лесно, макар да съм наясно, че не е така. Мисълта, че им дължа повече скръб, все още ме тревожи — не мога да го отрека — но си давам сметка, че всичко това е безсмислено… защото част от мен — голяма част от мен — всъщност не е преставала да скърби.

— Човешко е — каза тя тихо.

— Сигурно. Що се отнася до Ал, той се справя с това по свой си начин. И го прави добре — достатъчно добре, че да се гордея с него. Майка му все още му липсва, но ако продължава да скърби — в което не съм напълно сигурен — то той скърби за Тод. А фикс-идеята ти, че не се прибира често вкъщи, защото не одобрява теб… или нас… няма нищо общо с действителността.

— Радвам се, че мислиш така. Не можеш да си представиш колко облекчена се чувствам. Но все пак ми се струва…

— Някак неестествено?

Тя кимна.

— Разбирам те. Но поведението на децата, дори да е съвсем нормално, никога не изглежда естествено за възрастните. Понякога забравяме колко лесно им минава и колко бързо се променят. Ал се откъсва. От мен, от старите си приятели като Джими Кетлин, от самия Касъл Рок. Просто се откъсва. Като космически кораб, на който се е включила третата степен. С децата винаги е така, а родителите всеки път остават неприятно изненадани.

— Не ти ли се струва, че е твърде рано? — попита тихо Поли. — Седемнадесет години е ранна възраст да се откъснеш от дома.

— Права си — отвърна Алън. — Но той изгуби майка си и брат си в нелепа катастрофа. Животът му се разби, моят също, и двамата се вкопчихме един за друг, както предполагам правят всички бащи и синове, изпаднали в такава ситуация, за да се опитаме да съберем късчетата отново. Мисля, че се справихме добре, но трябва да съм сляп, за да не виждам, че нещата са се променили. Моят живот е тук, Поли, в Касъл Рок. Неговият вече не е. Мислех си, че един ден пак ще се върне, но като видях погледа му, когато му предложих да се премести при мен за новата учебна година, осъзнах, че няма смисъл да настоявам. Той не иска да се връща тук, защото този град му навява много спомени. С времето нещата може би ще се променят, но засега нямам намерения да му се меся. Така че това, че не се прибира, няма нищо общо е нас двамата, ясно?

— Ясно. Алън?

— А?

— Той ти липсва, нали?

— Да. Всеки ден — отвърна откровено Алън и с изненада установи, че би могъл да се разплаче.

Обърна се и отвори наслука някакво чекмедже, опитвайки се да се овладее. Единственият начин, който му дойде наум, бе да смени темата.

— Как е Нети? — попита той и с облекчение установи, че гласът му звучи нормално.

— Казва, че е по-добре, но толкова бавно вдигна телефона, че вече си я представях просната в безсъзнание на пода.

— Може да е била заспала.

— Каза, че не съм я събудила, пък и не звучеше сънена. Нали знаеш как говори човек, когато си го вдигнал от сън?

Той кимна. В полицейското ежедневие много пъти му се бе случвало да го будят и да буди хора по телефона, и отлично знаеше как е.

— Каза ми, че ровела из някакви стари вещи на майка си в килера, но…

— Ако има стомашно разстройство, сигурно си я хванала, докато е била в тоалетната, и просто не е искала да си признае — логически заключи Алън. Поли помисли за миг и се разсмя.

— Сигурно е било така. Тя никога не би ми казала.

— Естествено — отвърна той и погледна в мивката. — Скъпа, всичко е измито.

— Благодаря ти, Алън — усмихна му се и щипна бузата му.

Посегна зад ухото й и извади петдесетцентова монета.

— Я, виж какво си намерих! Винаги ли там си ги криеш?

— Как го направи!? — възкликна тя и погледна петдесетте цента с истинско изумление.

— Кое? — попита Алън и монетата сякаш плавно изчезна между пръстите му. Когато отвори дланта си, от нея нямаше и следа. — Не смяташ ли, че трябва да си събера багажа и да тръгна да обикалям с цирка?

Тя се усмихна.

— Не, остани си при мен. Алън, мислиш ли, че се тревожа прекалено много за Нети?

— Не. Ти я изкара от лудницата, даде й работа, помогна й да си купи къща. Просто се чувстваш отговорна за нея. И в известен смисъл си. Ако не се притесняваше за нея, мисля, че аз щях да се притеснявам за теб.

Поли взе последната чаша от сушилнята и понечи да я прибере. Алън видя внезапния страх, изписан на лицето й, и разбра, че тя няма да успее да я задържи, макар чашата да бе съвсем суха. Бързо протегна ръка и елегантно я поднесе под нейната. Движението бе изпълнено с такава грация, че изглеждаше на Поли почти като танцова стъпка. Чашата се плъзна и кацна точно в ръката му.

Болката, която се бе гаврила с нея цяла нощ, и непрекъснатият страх, че Алън ще заподозре истинското й състояние, изведнъж се потопиха под вълна от желание, толкова силно и неочаквано, че тя почти се уплаши. Всъщност не, „желание“ е твърде слаба дума, за онова, което почувства. Емоцията й бе много по-примитивна. Това бе похот.

— Движиш се като котка! — каза му.

Гласът й беше плътен и малко приглушен. Грациозната извивка на тялото му, спазъмът на силните мускули по бедрата му, бяха още пред очите й.

— Как може такова огромно тяло като твоето да се движи така бързо?

— Не знам — отвърна той и я погледна с изненада. — Какво има, Поли? Изглеждаш странно. Да не би да ти се вие свят?

— Не, имам чувството, че ще получа оргазъм по дънки.

Изведнъж и той го усети. Ей така спонтанно, без да се замисля.

— Я да видим дали не лъжеш — каза и се обърна да остави чашата със същата грациозност и странна бързина, за която човек никога не би предположил, ако го види да се разхожда по Мейн Стрийт. — Да видим — повтори и преди тя да разбере какво става, ръката му вече беше между краката й.

— Алън, какво пра…

А после, когато пръстите му нежно допряха клитора й, „правиш“ изведнъж се превърна в „пра-а-а-ах!-виш“. Той я вдигна с изумителна лекота и ръцете й обвиха шията му. Дори в този нежен миг тя се стараеше да не натоварва ръцете си, които стърчаха зад гърба му като дървени. Само след миг те бяха единствената част от тялото й, която не се бе размекнала. Останалото сякаш се топеше.

— Алън, пусни ме долу!

— Няма — отвърна той и я вдигна още по-високо.

После я притисна по-здраво до себе си и изведнъж тя осъзна, че се люлее като момиченце на дървено конче, върху ръката, която шареше между краката й. Той й помагаше да го прави, а тя се чувстваше сякаш бе на някаква вълшебна люлка високо сред звездите.

— Алън!

— Дръж се здраво, красавице — каза през смях, сякаш не държеше нея, а някакво леко перце.

В страстта се тя се отпусна назад, без да си дава сметка, че ръката му притреперва, съзнавайки само, че никога няма да я изпусне, а той я притисна отново до себе си, галейки гърба й с едната ръка и правейки невероятни неща с другата.

Тя се люшкаше напред-назад и викаше името му почти в несвяст, докато оргазмът не избухна в нея като взрив, чиито вълни се разляха по цялото й тяло. Краката й се мятаха на метър и половина от пода, чехлите й хвръкнаха нанякъде, главата й висеше назад, а тъмната й коса се спускаше над ръката му като гъделичкащ водопад. Той нежно я целуна по извивката на бялата й шия и бавно я остави на пода, а после бързо се протегна да я задържи, когато коленете й поддадоха.

— Господи! — възкликна тя и уморено се разсмя. — Господи, Алън, никога няма да пера тия дънки.

Той се разсмя гръмко и дълбоко и се стовари на един от столовете. Тя пристъпи към него, а той я сграбчи, сложи я в скута си за малко, а после се изправи, като я държеше на ръце.

Поли отново почувства вече поутихнала вълна на желанието да се разлива по тялото й — този път по-ясна и определена.

„Сега вече е желание — помисли си тя. — Желая този мъж.“

— Занеси ме горе — каза му. — Ако не можеш чак дотам, занеси ме до дивана, а ако и дотам не ти стигат силите, направи го тук, на пода.

— Мисля, че ще издържа до хола — отвърна той. — Как са ръцете ти, красавице?

— Какви ръце? — попита го замечтано и затвори очи.

Предпочиташе да се отдаде на радостта на този момент, на това, че се движи през времето и пространството, обгърната от силните му ръце. Допря лице до гърдите му, а когато той я положи на дивана, тя го придърпа към себе си… този път с ръце.

6

Прекараха на дивана почти час, после под душа още кой знае колко, докато топлата вода не започна да свършва, а накрая тя го заведе до леглото и легна твърде уморена и доволна, за да прави каквото и да било, освен да се отдаде на съня.

Беше очаквала да се любят тази нощ, но по-скоро за да възнагради вниманието и загрижеността му, отколкото поради желание от нейна страна. Но определено не бе и предполагала, че ще се стигне до такъв взрив. И все пак беше доволна. Болката отново бе започнала да взима връх над нея, но тази вечер нямаше да й се наложи да взима перкодан, за да заспи.

— Ти си прекрасен любовник, Алън.

— Ти също.

— Постигнахме пълно съгласие — отвърна тя и се сгуши в него.

Чуваше сърцето му, което биеше спокойно там вътре, сякаш искаше да й каже: „Всичко това е съвсем нормално за мен и господаря.“ Помисли си отново, не без оттенък на онази страст, за това колко силен и бърз бе той. Познаваше го, откакто Ани бе дошла да работи при нея, беше му любовница от пет месеца, но до тази вечер не бе и предполагала, че може да е толкова бърз и грациозен в движенията си. А това бе част от него, както фокусите с монети и карти, както театърът от сенки, който играеше с ръцете си и за който всяко дете в града знаеше. Беше странен… но и толкова прекрасен.

Поли усети, че се унася. Трябваше да го пита дали ще остане за през нощта и да му каже да прибере колата си в гаража, ако ще спи при нея — Касъл Рок е малко градче и приказките веднага тръгват — но всичко това й се виждаше съвсем незначително сега.

„Алън ще се погрижи — помисли си. — Алън винаги се грижи за всичко.“

— Някакви нови изпълнения от Бъстър и преподобния Уили? — попита сънено тя.

Алън се усмихна.

— И на двата фронта е спокойно, поне засега. Най-много обичам господата Кийтън и Роуз, когато изобщо не ги виждам, а в този смисъл днес беше страхотен ден.

— Браво — промърмори тя.

— Да, но има и още по-хубави новини.

— Какви?

— Норис си оправи настроението. Купил си въдица и макара от твоя приятел господин Гонт и само приказва как щял да ходи за риба през уикенда. Ако питаш мен, ще му измръзне задникът, доколкото го има, но след като е щастлив, и аз съм щастлив. Толкова ми стана жал за него, когато Кийтън го нападна онзи ден. Хората се подиграват с Норис, загдето е слабичък и малко отвеян, но за последните три години той стана сравнително добър провинциален полицай. А иначе и той носи душа като всички останали. Каква му е вината, че не е красив?

— А-ха.

Поли постепенно се отнесе в един прекрасен свят без болка и когато сънят окончателно я завладя, на лицето й бе изписано невинно задоволство.

7

За Алън сънят идваше по-бавно.

Вътрешният глас отново се бе обадил, но от злорадите му нотки нямаше и следа. Сега той звучеше несигурно и тъжно.

„Къде сме, Алън? — питаше. — Не сме ли сбъркали стаята? Леглото? Жената? Нищо не разбирам вече?“

Той изведнъж изпита съжаление към този глас. Но това не беше самосъжаление, защото гласът никога не му е бил толкова чужд, колкото сега. Хрумна му, че колкото по-малко той — онзи Алън, който живееше в настоящето и кроеше планове за бъдещето — се вслушваше в гласа, толкова по-рядко и гласът проявяваше желание да му говори. С този глас говореше дългът, говореше мъката. И вината.

Преди малко повече от две години Ани Пангборн бе започнала да има главоболия. Не бяха силни, или поне тя така твърдеше, а и ненавиждаше да говори за тях почти колкото и Поли за артрита си. Но един ден, докато се бръснеше, Алън забеляза, че капачката на семейния флакон с аналгин е оставена на мивката и понечи да я сложи на място. И изведнъж застина. Шишето, в което само преди седмица имаше поне двеста таблетки, сега бе почти празно. Той избърса остатъците от пяна по лицето си и тръгна към „Ти шиеш и шиеш“, където Ани работеше още от основаването. Намери жена си и я изведе на кафе и… малък разпит.

Сега си спомни, че бе малко уплашен тогава, но само малко, защото никой не може да изпие двеста таблетки аналгин за една седмица. Тя направо му каза, че не е в ред. Бърсала плота в банята, съборила, без да иска, флакона и понеже капачката не била затворена както трябва, ханчетата се изсипали в мивката, размекнали се и тя ги изхвърлила.

Това бе нейната версия.

Но той беше полицай и професионално изострената му наблюдателност не го напускаше дори когато не бе на работа. Просто не можеше да изключи детектора за лъжа. Ако наблюдаваш внимателно хората, когато им задаваш въпроси, почти винаги можеш да разбереш дали те лъжат или не. Алън неведнъж бе разпитвал хора, които при всяка лъжа правеха някакви странни жестове или мимики. Устните изричаха лъжата, а тялото сякаш се мъчеше да разкрие истината.

Затова той протегна ръка през масата, на която си пиеха кафето, хвана ръцете на Ани и я помоли да му каже истината. А когато след известно колебание тя му каза, че болките малко са се усилили, че е взела няколко таблетки аналгин, но останалите наистина са се изсипали в мивката, този път вече й повярва. Но се бе хванал на най-стария мошенически номер: ако те хванат в лъжа, отстъпи и кажи половината истина. Ако се бе вгледал по-внимателно в нея, неминуемо щеше да разбере, че тя отново го лъже, и щеше да я накара да признае онова, което тогава му се струваше невъзможно — че болките са станали толкова непоносими, та се налага да пие по двадесет аналгина на ден. А ако му бе признала това, той веднага щеше да я заведе на невролог в Бостън или в Портланд. Но тя бе негова съпруга и той просто не можеше да гледа на нея с подозрението, с което гледаше на престъпниците в полицейския участък.

Задоволи се само с това да й определи час при Рей ван Алъл. Рей не установи нищо обезпокояващо и Алън не можеше да го вини. Докторът и направи обичайните тестове за рефлекс, прегледа очите й с верния си офталмоскоп, провери дали зрението й е нормално и я изпрати в болницата в Оксфорд за рентгенова снимка. Но не се бе сетил да й препоръча преглед на скенер, а когато Ани каза, че болките са отминали, докторът напълно й повярва. Алън реши, че всичко е наред, защото лекарите владеят езика на тялото почти толкова добре, колкото и полицаите. И пациентите, и заподозрените са склонни да лъжат, и то с един и същи мотив — обикновен страх. Още повече, че Рей бе говорил с Ани съвсем по работа и наблюдателността му едва ли е била притъпена. Всъщност между разговора в кафенето и срещата с доктора болките на Ани сигурно наистина са били отминали. Вероятно така е станало.

По-късно, в един дълъг разговор на чаша бренди, Рей бе казал на Алън, че когато туморът се намира високо в разклоненията на мозъка, симптомите понякога преминават.

— Сърдечните удари често се причиняват от тумор в мозъка — бе казал той. — Ако е получила сърдечен удар, може би…

Да. Може би. А може би един мъж на име Тед Бомонт бе станал неволен съучастник в смъртта на съпругата и детето му. Но Алън и него не можеше да вини.

Не всичко, което се случва в малките градчета, става известно на жителите им, независимо колко наострени са ушите им и колко развързани езиците. В Касъл Рок се знаеше за Франк Дод, полицаят, който полудя и уби една жена по времето на шериф Банерман. Знаеше се също, че къщата на Тед Бомонт, писател и местно величие, бе изгоряла да основи през лятото на 1989, но никой не знаеше обстоятелствата около този пожар, нито пък това, че самият Бомонт непрекъснато търпеше атаките на едно изчадие, за което едва ли може да се намери подходящо име. Алън обаче бе запознат с всичките подробности и те все още тормозеха съня му понякога.

Всичко това отдавна бе отминало, когато разбра за главоболията на Ани. Само дето не бе приключило. Чрез пиянските обаждания на Тед той бе станал неволен свидетел на разпадането на неговия брак и на постепенната лудост, която обзе съзнанието му. Всъщност по едно време дори разсъдъкът на Алън бе поставен под въпрос.

Веднъж пред кабинета на един лекар шерифът бе попаднал на статия за черните дупки — огромни празноти в пространството, водовъртежи от антиматерия, които безпощадно поглъщат всичко около себе си. В късната есен на 1989 година аферата Бомонт бе станала за него една черна дупка. Имаше дни, в които той се замисляше върху най-обикновени неща от ежедневието, съмнявайки се, че наистина са се случили. Имаше нощи, в които лежеше с отворени очи, докато небето порозовееше на изток, страхувайки се, че като заспи, кошмарът ще дойде отново — черен автомобил, който връхлита върху него, с деградирал тип зад волана н лепенка „ПЪРВОКЛАСНО КОПЕЛЕ“ на задната броня. По онова време дори невинно врабче, кацнало на парапета на балкона, караше Алън да изтръпва от ужас.

Ако сега го питате, сигурно ще ви каже: „Когато се разболя Ани, не бях на себе си.“

Но не ставаше дума за това — дълбоко в душата си той отчаяно се бореше да запази разсъдъка си.

„ПЪРВОКЛАСНО КОПЕЛЕ“. Колко пъти бе виждал този надпис пред очите си! Колко пъти се бе стряскал от него! От него и от врабчетата.

Алън не беше на себе си и в онзи мартенски ден, когато Ани и Тод се качиха в стария скаут, който използваха за извънградските разходки, и тръгнаха към Хемпхил Маркет. Впоследствие стотици пъти се бе връщал на всяка подробност от поведението й онази сутрин, но не можа да открие нищо необикновено, нищо, което да му подскаже какво предстои. Беше в кабинета си, когато излязоха, видя ги през прозореца над бюрото и им помаха за довиждане. Тод отвърна на поздрава и се качи в колата. За последен път ги видя живи. Три мили по-долу, на шосе 117, на по-малко от миля от Хемпхил Маркет, колата бе излязла от пътя с бясна скорост и се бе блъснала в крайпътно дърво. Разследвайки злополуката, щатската полиция бе установила, че Ани, иначе внимателен шофьор, се е движила поне със седемдесет мили в час. Тод бе сложил колана си. Ани — не. Когато излетяла през стъклото, оставяйки единия крак и половината си ръка в купето, тя вероятно вече е била мъртва. Тод сигурно още щеше да е жив, ако резервоарът не се бе взривил от удара. Това тормозеше Алън най-много от всичко. Мисълта, че неговият десетгодишен син, който водеше рубрика за забавна астрология в училищния вестник и живееше за Малката Лига, можеше още да е жив, мисълта, че е изгорял като факел, мъчейки се да откопчае колана си, направо го съсипваше.

Направиха аутопсия. Тя установи наличието на тумор в мозъка — малък, както впоследствие му каза доктор Ван Ален, с размерите на лешник. Но макар Рей да премълча факта, че е било напълно възможно туморът да се изреже, стига да е бил открит навреме, Алън го разбра по очите му. Ван Ален предположи, че Ани е получила сърдечен удар, който би им разкрил същината на проблема, ако бе дошъл в друго време. Той каза на Алън, че вероятно, когато ударът е разтърсил тялото й, тя инстинктивно е натиснала педала на газта и е изгубила контрол над автомобила. Всичко това съвсем не бе разказано по собствено желание. Той безпощадно разпита доктора за най-малките подробности и когато Рей се убеди, че въпреки мъката приятелят му твърдо е решил да разнищи всичко, просто му каза истината. Или поне онази част от нея, която можеше да предугади човек, без да е свидетел на катастрофата.

— Моля те! — бе казал Рей, докосвайки състрадателно ръката му. — Катастрофата наистина е ужасна, но ти просто нищо не можеш да промениш. Трябва да го превъзмогнеш. Имаш друг син и той има нужда от теб, точно както и ти от него. Трябва да превъзмогнеш мъката и да продължиш да живееш.

И Алън наистина се опита. Необяснимият ужас, който бе изпитвал около случая с Тед Бомонт, постепенно започна да избледнява, и той направи всичко, което бе по силите му, да подреди живота си отново — вдовец, провинциален полицай, баща на момче, което растеше твърде бързо и все повече се отдалечаваше от него. Не заради Поли, а заради злополуката. Заради тази зловеща травма: „Синко, трябва да ти кажа нещо, само те моля да бъдеш смел…“ И тук естествено се разплака. Не след дълго синът му също плачеше.

Въпреки всичко двамата събраха сили и започнаха да сглобяват живота си. Сглобяваха го и досега. Мъката постепенно отминаваше, но… две неща, изглежда, никога нямаше да си отидат.

Първото бе огромният флакон аналгин, останал почти празен за по-малко от седмица, а второто — фактът, че Ани не бе сложила предпазния си колан.

А винаги го слагаше.

След триседмична агония и безсъние Алън в края на краищата си насрочи среща с невролог в Портланд, съзнавайки колко безполезно е това, след като трагедията вече се е случила. Но все пак отиде — лекарят може би щеше да даде отговор на въпросите, които не му даваха мира, а и се бе уморил да вади с ченгел думите от устата на Ван Ален. Името на доктора бе Скоупс и за пръв път в живота си Алън се скри зад професията си — каза му, че въпросите са свързани с полицейско разследване.

Скоупс потвърди подозренията му.

— Да, хората, страдащи от тумор в мозъка, понякога изпадат в моментна неадекватност, която нерядко предизвиква склонност към самоубийство. Когато човек с мозъчен тумор се самоубие, той винаги взима решението импулсивно, без почти да се колебае.

— Случва ли се такива хора да вземат някого със себе си? — попита Алън.

Докторът седеше зад бюрото си, облегнат назад в стола, с ръце кръстосани зад врата и не можеше да види ръцете на Алън, които бяха посинели от стискане.

— О, да — отвърна той. — Това съвсем не е необичайно. Мозъчните тумори често предизвикват реакции, които лаиците биха нарекли психоза. Едното обяснение е желанието болния да сподели страданието си с някого, когото обича или пък с целия свят, а другото — тревогата му, че неговите близки няма да могат да живеят без него.

Скоупс спомена за Чарлз Уитман — скаутът, който се бе качил на върха на Тексак Тауьр и бе убил повече от двадесет души, преди да сложи край на живота си, и за една помощник-учителка от Илинойс, която убила част от учениците си, след което се прибрала вкъщи и се застреляла. И в двата случая аутопсията установила наличието на тумор.

Изобщо подобно поведение можело да се нарече нормално за такова заболяване, но все пак не се срещало често. Туморите имали странна, дори необяснима симптоматика, а понякога дори нямали външно изражение, така че било почти невъзможно да се каже със сигурност.

Невъзможно. Зарежи го.

Добър съвет, но как да го следва човек, като знае за аналгина и за предпазния колан.

Именно коланът непрекъснато витаеше в съзнанието на Алън като черен облак, който просто не иска да се разнесе. Тя никога не сядаше зад волана, без да го закопчае. Дори ако отиваше до съседната пряка. Но Тод пък е бил с колан, както винаги. Не беше ли това някакъв знак? Ако малко след като е напуснала къщата, изведнъж й е хрумнало да се самоубие и да вземе и Тод със себе си, нямаше ли да настоява той да си откопчае колана? Дори депресирана и объркана, тя едва ли би желала синът й да страда, нали?

Не може да се каже със сигурност. Забрави го.

Но дори и сега, докато лежеше в леглото на Поли, той все още нямаше сили да последва съвета на доктор Скоупс. В мислите си неизменно се връщаше към случилото се отново и отново като пале, което дъвче до полуда парче стара и прокъсана кожа.

А там го спохождаше все една и съща картина — кошмар, който всъщност го накара да отиде при Поли Чалмърс, защото именно тя бе жената, с която Ани беше най-близка в града. И като се има предвид аферата Бомонт, въздействието, което тя бе оказала върху Алън, Поли сигурно е била много по-съпричастна към страданието на Ани в последните месеци от живота й.

Алън непрекъснато виждаше пред очите си как Ани откопчава колана си, натиска педала на газта до последно, пуска волана, за да освободи ръцете си.

Да ги освободи, за да откопчае и колана на Тод.

Това виждаше той. Виждаше колата, която лети със седемдесет мили в час и завива към дърветата под натежалото от дъжд мартенско небе. Виждаше Ани, която се мъчи да откопчае колана на Тод, и Тод, който пищи от страх и се бори с ръцете й. Виждаше лицето й, превърнало се в зловеща маска, и това на Тод, вцепенено от ужас. Понякога се будеше нощем, плувнал в пот, а в ушите му звучеше пронизителният писък на детето: „Мамо, дърветата. Внимавай, дърветата!“

Затова един ден отиде при Поли малко преди тя да затвори и я помоли да дойде в дома му за едно питие, или пък ако се притеснява, да му позволи той да отиде у тях.

Когато двамата седнаха в неговата кухня, с чаша чай в ръка, започна бавно и трудно да й разказва за кошмарите си.

— Трябва да разбера, ако е възможно, дали е имала пристъпи на депресия, за които не знам или които не съм забелязал. Трябва да разбера дали… — подхвана и спря безпомощно.

Знаеше какво иска да каже, но му ставаше все по-трудно да изрече думите. Сякаш връзката между устните и изтормозеното му съзнание непрекъснато изтъняваше и скоро щеше да се скъса съвсем.

Събра цялата си воля и продължи:

— Трябва да разбера дали е било самоубийство. Защото тя не загина сама, разбираш ме, нали? С нея си отиде и Тод и ако е имало признаци… признаци, които не съм забелязал… то аз също имам вина за смъртта му. А това е нещо, което наистина трябва да разбера.

След тези думи тон млъкна. Сърцето му биеше глухо в гърдите, по челото му бе избила пот.

— Алън — подхвана Поли и сложи длан на ръката му. Светлосините й очи не се отделяха от неговите. — Ако съм забелязала такива признаци и не съм го споделила с никого, също бих била толкова виновна, колкото и ти се опитваш да бъдеш.

Той се вцепени. В отчаянието си се бе надявал, че Поли е забелязала нещо, което той е пропуснал. Мисълта, че нечие странно поведение те прави отговорен да вземеш някакви мерки, не му бе минавала преди.

— Не си ли? — попита накрая.

— Не. И аз съм премисляла случилото се хиляди пъти. Не искам да омаловажавам мъката ти — не ме разбирай погрешно — но не си единственият, който се чувства виновен. През последните няколко седмици непрекъснато възстановявам разговори и случки предвид на онова, което показа аутопсията. И сега, като ми каза за аналгина, пак премислих всичко. И знаеш ли какво открих?

— Какво?

— Нищо. Понякога ми се виждаше твърде бледа. Спомням си, че на няколко пъти я видях да си говори нещо, докато тропосва ризите или разкроява плата, но това е най-странното, за което се сещам. И все пак се чувствам виновна. А ти?

Алън кимна.

— През останалото време бе такава, каквато винаги съм я познавала — весела, добра, услужлива.

— Но…

— Не, Алън. Стига „но“. Рей ван Ален също се измъчва непрекъснато. Можеш ли да го виниш? Мислиш ли, че Рей е виновен за това, че не е открил тумора?

— Не, но…

— А аз? Дето работех с нея всеки божи ден, дето бях непрекъснато до нея — пиехме сутрешното си кафе заедно, обядвахме заедно, следобед също бяхме заедно. С времето постепенно се опознахме, Алън, сближихме се. Знам, че те харесваше, Алън, и като приятел, и като любовник, знам и колко много обичаше момчетата. Но не знам болестта да я е подтиквала към самоубийство. Е, кажи ми, обвиняваш ли ме?

Светлосините й очи го гледаха искрено и спокойно.

— Не, но…

Ръката й стисна неговата, леко, но настоятелно.

— Искам да те попитам нещо, Алън. Важно е, затова помисли внимателно.

Той кимна.

— Рей бе неин лекар и дори да е имало нещо, не го е забелязал. Аз бях най-близката й приятелка и също не съм го забелязала. Ти беше неин съпруг, но и ти нищо не си забелязал. Мислиш, че с това приключва веригата? Не!

— Не те разбирам.

— Тя имаше и друг близък човек, Алън. Човек, който със сигурност е усещал промените в състоянието й по-добре от който и да е от нас.

— За кого говориш?

— Алън, какво ти каза Тод?

Седеше и я гледаше недоумяващо, сякаш бе изрекла последните си думи на някакъв чужд език.

— Тод — повтори тя, като че нямаше търпение. — Синът ти. Този, който те буди нощем. Сънуваш него, а не нея, нали?

— Да. Него — отвърна Алън.

Гласът му прозвуча слаб и треперещ, сякаш не беше неговият. Вътре в душата му нещо започна бавно да се откъсва — нещо огромно и много, много съществено.

Сега, докато лежеше в леглото до Поли, той си спомни онзи момент с почти неестествена яснота — ръцете й, осветени от последните лъчи на следобедното слънце, косите й, обагрени в златисто, ясните й очи и онази нейна деликатна упоритост.

— Тя насила ли вкара Тод в колата, Алън? Риташе ли той? Пищеше ли? Бореше ли се с нея?

— Не, разбира се, но тя бе негова май…

— Чия беше идеята да отиде Тод с нея на пазар? Негова или нейна? Можеш ли да си спомниш?

Той понечи да каже „не“, но изведнъж се сети. Спомни си гласовете им, които долитаха от дневната:

— Ще сляза до пазара, Тод. Искаш ли да дойдеш?

— Ще мога ли да разгледам видеокасетите?

— Защо не. Питай баща ти, дали не иска нещо.

— Идеята беше нейна — каза той на Поли.

— Сигурен ли си?

— Да, но тя го попита дали иска, не го е карала.

Онова нещо в него продължаваше да се къса.

„Ще падне — помисли си той — и след него ще зейне пропаст. Толкова са дълбоки корените му…“

— Той плашеше ли се от нея?

Тя направо го разпитваше, както той бе разпитвал Рей ван Ален, но сякаш бе безпомощен да я спре. Не беше и сигурен, че го иска. В думите й наистина имаше нещо. Нещо, за което не се бе сетил през безсънните си нощи. Нещо, в което все още имаше живот.

— Тод да се плаши от Ани? Не, за Бога!

— Дори и през последните месеци?

— Не.

— А през последните дни?

— Поли, аз не бях в състояние да ги наблюдавам тогава. Имах проблеми с онази история с Тед Бомонт, писателя…

— Искаш да кажеш, че си бил толкова ангажиран, та не си имал възможност да видиш Тод и Ани заедно? Искаш да кажеш, че не си се прибирал у дома?

— Не… да… Искам да кажа… прибирах се естествено, но…

Усещането да си от другата страна на тази канонада от въпроси му се стори много странно. Сякаш Поли го бе упоила с новокаин и сега го използваше за боксова круша.

— Дойде ли Тод при теб да ти каже: „Страх ме е от мама“?

— Не.

— Дойде ли да ти каже: „Тате, мисля, че мама смята да се самоубие и да вземе и мен със себе си“?

— Поли, това са глупости! Аз…

— Дойде ли те пита!?

— Не!

Каза ли ти поне веднъж, че майка му се държи и говори странно?

— Не.

— Ал не си беше у дома, нали? Беше в колежа.

— Но това няма нищо общо с…

— В гнездото й е било останало само едно дете. Когато теб те е нямало, когато си бил но работа, в това гнездо са били само те двамата. Хранели са се заедно, тя му е помагала да напише домашните си, а после пак заедно са гледали телевизия. Тя е била първият човек, който Тод е виждал сутрин, и може би последния, когото е целувал вечер. — Поли го погледна съсредоточено. — Ако някой е можел да знае за истинското състояние на нещата, то този някой е бил Тод, който загина с нея. А той не ти е казал нито дума.

Изведнъж нещото, вкоренило се дълбоко в душата му, най-после се откъсна. Лицето му постепенно възвърна чувствителността си — сякаш нечия нежна, но настоятелна ръка докосна една по една струните, които го свързваха с душата му. В гърлото му нахлу топлина и едва не го задуши. Лицето му пламна. Очите му се изпълниха със сълзи; Поли Чалмърс се раздвои, разтрои и накрая се разпадна на множество кристалчета от светлина. Гърдите му се надигнаха, но дробовете сякаш не намираха въздух. Ръката му се измъкна с онази удивителна бързина и похлупи нейната — болката й сигурно бе нечовешка, но тя не издаде нито звук.

— Липсва ми! — проплака той и от гърдите му се изтръгна стон, който превърна думите в хриптене. — И двамата ми липсват. Господи, колко ми липсват…

— Знам, знам — каза спокойно Поли. — Затова и се самоизмъчваш така.

Той започна да плаче. Ал бе плакал всяка нощ в продължение на две седмици и Алън бе до него да държи ръката му и да го успокоява, доколкото може. Но той самият не бе плакал досега. Сълзите рукнаха от очите му и го завладяха, а нямаше сили нито да ги спре, нито да ги сдържи. Просто не можеше да ограничи мъката си. И най-сетне с неосъзнато облекчение установи, че дори няма желание да го прави.

Той бутна чашата с чай, чу я как се разби на парчета в някакъв друг свят, положи пламналата си, изстрадала глава на масата и зарида.

По едно време усети хладните й, обезформени ръце да вдигат главата му и да я поставят в скута й, отпусна се и дълго, дълго плака.

8

Ръката й се плъзна по гърдите му. Алън я премести внимателно, съзнавайки, че дори съвсем леко да я стисне, Поли веднага ще се събуди. Загледан в тавана, той се замисли дали тя не бе провокирала съзнателно тъгата му в онзи ден. Реши, че най-вероятно това е била целта й. Интуитивно бе разбрала, че той много повече има нужда да излее мъката си, отколкото да получи отговори, които така или иначе едва ли щеше да намери при нея.

Това бе началото на техните отношения, макар да не го възприемаше като начало, а по-скоро като край на нещо. От онази вечер до деня, в който събра достатъчно кураж да я покани на вечеря, Алън често мислеше за ясните й сини очи и за усещането, което предизвикваше ръката й, легнала върху неговата. Сещаше се за деликатната упоритост, с която го бе накарала да се замисли върху неща, незабелязани и недооценени преди. През това време той се опита да осмисли смъртта на Ани от друг аспект. След като преградата между него и скръбта му бе премахната, това му се отдаваше по-лесно. Сред всичките му чувства най-много го тормозеше гневът, който изпита към нея за това, че е скрила болест, която можеше да бъде излекувана… и за това, че бе взела сина им със себе си. Беше споделил тези свои чувства с Поли през една хладна и дъждовна априлска вечер.

— Вече не мислиш за самоубийство, а за убийство — каза му тя. — Затова е и този гняв.

Той поклати глава и понечи да каже нещо, но тя се наведе над масата и сложи възлестия си показалец на устните му.

— Млъкни малко.

Жестът толкова го изненада, че той наистина млъкна.

— Алън — каза му тя, — няма да те разпъвам на кръст този път. Отдавна излизам с теб и ми е твърде приятно, за да се правя на съдник. Но хората не се ядосват на онези които са станали жертва на злополука, освен ако тя не е станала поради грубо нехайство. Ако Ани и Тод бяха загинали, защото спирачките на колата са отказали, щеше да се обвиняваш за това, че не си ги проверил, когато е трябвало, или пък щеше да дадеш под съд Сони Джакет за това, че не си е свършил работата, но нямаше да виниш Ани, нали така?

— Предполагам.

— Не предполагай, сигурна съм, че е така. Може би наистина се е случило нещо непредвидено, Алън. Знаеш, че е възможно да е получила сърдечен удар, докато е шофирала, защото доктор Ван Ален ти го каза. Но замислял ли си се, че може да е завила рязко, за да избегне някой елен? Замислял ли си се, че може да е нещо съвсем прозаично?

Да, беше се замислял. За елен, за птица, дори за насрещно движеща се кола, която ненадейно е влязла в нейната лента.

— Да, но колана.

— О, стига с тоя колан, Алън! — възкликна тя с такава разпаленост, че някои от посетителите в ресторанта извърнаха глави и ги погледнаха. — Може би е имала главоболие и затова е забравила за колана, но това не означава, че нарочно е ударила колата. Освен това главоболието обяснява защо коланът на Тод все пак е бил сложен. И все пак не е там въпросът.

— А къде е тогава?

— В това, че има твърде много „но“ и „ако“, за да се оправдае гнева ти към Ани. А дори и най-ужасните неща, които подозираш, да са верни, ти никога няма да го разбереш със сигурност, нали така?

— Да.

— Послушай ме… — каза и се вгледа в него. Очите й бяха по-тъмни на фона на свещта, която гореше на масата между тях. — Туморът също е вид злополука. Няма умисъл, Алън, няма — как му казвате във вашия бранш? — извършител. Докато не се примириш с това, нямаш шанс.

— Шанс за какво?

— Шанс за нас двамата — отвърна спокойно тя. — Харесваш ми много, Алън. Все още съм млада и мога да рискувам, но съм твърде стара, за да преживея разочароване от това, че съм дала свобода на чувствата си. А аз няма им дам тази свобода, докато не се уверя, че си престанал да се ровиш в праха на Ани и Тод.

Той я гледаше, неспособен да промълви. Тя седеше срещу него на масата и пламъкът от свещта хвърляше златисти отблясъци по гладкото й лице. Навън вятърът свиреше под стрехите.

— Много ли казах, Алън? — попита. — Ако смяташ, че съм отишла твърде далеч, моля те да ме отведеш вкъщи. Мразя да изпадам в неловки ситуации почти толкова, колкото мразя и да скривам чувствата си.

Той се протегна през масата и леко докосна ръката й.

— Не, не си казала много. Приятно ми е да те слушам, Поли.

Тя се усмихна и цялото й лице се озари.

— Значи все пак имаш шанс.

Така започна всичко между тях. Не се чувстваха виновни за това, че се виждат, но бяха осъзнали необходимостта да бъдат внимателни. Не само защото живееха в малко градче, където той работеше на изборна длъжност, а тя имаше нужда от одобрението на обществото, за да върви бизнесът й, а защото и двамата си даваха ясна сметка, че имат пълното основание да изпитват вина. И двамата бяха достатъчно млади, за да опитат отново, но бяха и прекалено възрастни, за да бъдат безразсъдни. Просто трябваше да проявят предпазливост.

А после, през май, той за пръв път спа с нея. Тя му разказа за живота си между заминаването и завръщането в Касъл Рок — история, на която не повярва съвсем и която бе убеден, че тя отново ще му разкаже някога, без да го гледа прекалено директно в очите и без да пипа непрекъснато лявото си ухо. Той си даде сметка какви усилия й бе коствало да му каже и бе доволен да изчака, за да чуе останалото. Трябваше да бъде доволен. Защото се налагаше да бъдат предпазливи.

Но малко или не, то бе напълно достатъчно, за да с влюби в нея още преди да свърши дългото лято на Мейн.

Сега, загледан в тавана на спалнята й, Алън се замиел дали не е време отново да й поговори за брак. Беше се опитал веднъж през август, но тя пак бе сложила пръст на устните му. Вероятно…

Ала нишката на мислите му започна да се къса и той неусетно заспа.

9

В съня си Алън пазаруваше в някакъв огромен магазин, Разхождаше се между рафтове, толкова дълги, че краят им се губеше в далечината. В магазина имаше всичко, което той някога бе искал, но не бе имал възможност да си позволи — часовник, устойчив на налягане, осеммилиметрова камера от „Бел-енд-Хауьл“, стотици други артикули… Но някой вървеше зад него. Вървеше почти зад рамото му и той не можеше да го види.

— На тия работи им викаме дрънкулки за глупаци, приятелче — дочу се глас.

Алън познаваше този глас. Той принадлежеше на първокласното копеле Джордж Старк.

— А на магазина му казваме „Ендсвил“[1], защото тук свършват всички стоки и услуги.

Изведнъж Алън видя пред себе си огромна змия — приличаше на питон, но с друга глава. Тя изпълзя от огромен щанд с компютри „Епъл“, над който висеше табела: „БЕЗПЛАТНО ЗА ПОСЕТИТЕЛИТЕ“. Той се обърна да избяга, но една ръка, без линии на дланта, сграбчи рамото му и го спря.

— Давай! — подкани го настоятелно гласът. — Вземи каквото искаш, приятелче. Вземи всичко, което ти се хареса, но ще си платиш за него.

Ала всеки предмет, до който Алън се докоснеше, неизменно се превръщаше в обгорената и разтопена закопчалка от колана на сина му.

[1] Крайният град (англ.) — Б.пр. ↑

Осма глава

1

Данфърд Кийтън не страдаше от мозъчен тумор, но имаше невероятно главоболие в ранната съботна утрин. На бюрото в кабинета му, до купчината подвързани с червена кожа данъчни отчети за периода 1982–1989 година, бе разпиляна кореспонденция — писма от Данъчната служба на щата Мейн и копия от отговорите, които той бе изпратил.

Всичко това започваше да му идва до гуша, но просто беше безпомощен.

Келтън бе пътувал до Люистън предишния ден, върна се в Касъл Рок около полунощ и прекара нощта, ходейки неспокойно из кабинета си, докато жена му спеше сладкия сън на транквилантите един етаж по-горе. Осъзна, че все по-често поглежда към малкия килер в ъгъла на кабинета. Там имаше висок рафт, натъпкан със стари пуловери, повечето от които бяха проядени от молци. Под тях лежеше резбована дървена кутия, която баща му бе направил далеч преди болестта на Алцхаймер да се спусне над него като сянка и да го лиши от всичките му умения и спомени. В нея имаше револвер.

Кийтън си даде сметка, че мисли за този револвер все по-често. Не! Не за да убие себе си, поне не в началото. А за да ликвидира Тях. Неговите Преследвачи.

В шест без петнадесет той напусна къщата и прекоси тихите улици от дома си до сградата на Кметството. Еди Уорбъртън, с метла в ръката и „Честърфийлд“ в устата (златният медал „Свети Христофор“, който си бе купил от „Неизживени спомени“ предишния ден, бе скрит на сигурно място под синята му дочена риза), го проследи с поглед по стълбите към втория етаж. Двамата мъже не си казаха нито, дума. През последната година и нещо Еди бе свикнал да го вижда в Кметството в най-невероятни часове, а Кийтън отдавна бе престанал да забелязва Еди.

Кийтън събра писмата, потисна моментното си желание да ги скъса и да разхвърли парчетата из цялата стая, и започна да ги сортира. Писмата от Данъчното на една купчина, неговите отговори — на друга. Съхраняваше тези писма в последното чекмедже на картотеката си, откъдето само той имаше ключ.

В долния край на повечето писма имаше знак: ДК/шл. „ДК“ беше естествено Данфърд Кийтън, а „шл“ — Шърли Лорънс, неговата секретарка, която записваше и печаташе кореспонденцията му. Но въпреки инициалите Шърли не бе написала нито едно от тези писма.

Има неща, които е по-разумно да не бъдат споделяни с никого.

Една фраза се наби в очите му, докато сортираше: „…забелязваме несъответствие в тримесечните отчети за данъчните приходи на Общината за 1989 година.“

Той бързо сложи това писмо в отделна папка.

И още: „…при разглеждането на ведомостите за изплащане компенсациите на работниците през последното тримесечие на 1987 година възникнаха сериозни въпроси относно…“

В папката.

И още: „…смятам, че молбата ви за ревизия е преждевременна на този етап…“

Фразите се въртяха пред очите му като главозамайващ калейдоскоп и го караха да се чувства сякаш е попаднал на Някакъв разюздан карнавал.

„…въпросите за фермерските фондове са…“

„…нямаме данни Общината да е регистрирала…“

„…разходването на държавните фондове не е документирано според правилата…“

„…липсващите разходни документи трябва да бъдат…“

„…касовите документи не са достатъчни за…“

„…може да изиска пълната документация за разходите…“

А ето и последното, което бе пристигнало едва вчера и което го накара да отиде в Люистън, макар да се бе зарекъл никога да не ходи там до приключването на конните състезания.

Кийтън впери невиждащ поглед в него. Главата му бучеше и пулсираше. Огромна капка пот бавно се търкулна по гръбнака му. Под очите му синееха тъмни кръгове. Устните му бяха изтръпнали от хапане.

ДАНЪЧНА СЛУЖБА

Щатска управа

Огъста, Мейн 04330

Бланката под герба на щата вадеше очите му, а обръщението, студено и официално, сякаш го заплашваше:

До Градската управа на Касъл Рок

И толкова. Нямаше вече „Скъпи Дан“, нито „Уважаеми господин Кийтън.“ Нито благопожелания към семейството в края на писмото. Текстът бе студен и рязък като удар с нож.

Искаха да прегледат книжата на Общината.

Всичките книжа.

Отчетите за данъчните приходи, справките за отпуснатите средства на щатско и федерално ниво, отчетите за общинските разходи и разходите за поддръжка на пътната мрежа, справките за отпуснатите средства на полицията, разходите за озеленяване и поддръжка на парковете, дори финансовите отчети на субсидирания от щата експериментален проект за изграждане на разсадник.

Искаха да видят всичко, и то на 17 октомври. Само след пет дни.

Те.

Писмото бе подписано от главния касиер на щата, от главния ревизор на щата и още по-страшно — от главния прокурор на щата. Отгоре на всичко подписите бяха автентични, а не отпечатани.

— Те! — прошепна Кийтън срещу писмото и се закани с юмрук. — Теее!

После надяна писмото при останалите и затвори папката. На етикета с ясни и четливи букви пишеше: ДАНЪЧНА СЛУЖБА МЕЙН — КОРЕСПОНДЕНЦИЯ. За миг се вторачи в затворената папка, а сетне грабна една химикалка от моливника и бързо надраска думите: СЛУЖБА ЛАЙНАРИ — МЕЙН! Огледа написаното и допълни отдолу с грозен, разкривен почерк: СЛУЖБА ЗАДНИЦИ — МЕЙН! После размаха химикалката като нож и я захвърли през стаята. Тя падна в ъгъла с глухо трополене.

Кийтън затвори втората папка с копията на писмата, които сам бе написал (добавяйки всеки път инициалите на секретарката си с малки букви) — писма, които бе измислял през дългите си безсънни нощи и от които, както се оказа, нямаше кой знае каква полза.

Една вена запулсира ритмично в средата на челото му. Той стана, занесе папките до картотеката, сложи ги в долното чекмедже, блъсна го ядосано, а след това старателно го заключи. После отиде до прозореца и се загледа в заспалия град, дишайки дълбоко, опитвайки се да бъде спокоен.

Здравата го бяха налегнали. Преследвачите. За хиляден път се питаше кой ги е насъскал срещу него. Ако можеше да открие този човек, този Главен Преследвач, Кийтън щеше да извади револвера изпод проядените от молци пуловери и щеше да му види сметката. Но нямаше да го направи бързо. О, не! Щеше да го убива малко по малко, а през това време проклетото копеле щеше да пее националния химн.

Мисълта му се концентрира върху кльощавия заместник-шериф Риджуик. Дали пък не беше той? Не изглеждаше толкова умен… но знае ли човек, дали видът му не лъже. Пангборн бе казал, че Риджуик е лепнал глобата на кадилака по негова заповед, но това не означаваше, че е така. Освен това в съблекалнята, когато Риджуик го нарече Бъстър, в очите му се четеше злорадо задоволство, сякаш знаеше нещо. Беше ли постъпил Риджуик, когато започнаха да пристигат първите писма от Данъчната служба? Кийтън бе сигурен, че е бил. По-късно същия ден той щеше да провери данните в работното му досие.

Ами самият Пангборн? Виж той беше достатъчно умен. Освен това съвсем определено мразеше Данфърд Кийтън (Ами Останалите? Нима не го мразеха Всички?) а и познаваше доста хора в Огъста. Добре Ги познаваше. Говореше си с Тях всеки божи ден, дяволите да го вземат. Сметките му въпреки пряката линия бяха огромни.

А дали не бяха и двамата? И Пангборн, и Риджуик?

— Робинзон Крузо и неговия верен приятел Петкан — прошепна си Кийтън и се ухили зловещо. — Ако си ти Пангборн — ще съжаляваш. А ако сте и двамата — и двамата ще съжалявате. — Ръцете му неволно се свиха в юмруци. — Няма вечно да търпя това преследване. Така да знаете.

Грижливо поддържаните му нокти се забиха в дланите му, но той не го забеляза дори когато по ръката му потече кръв. Риджуик? Или Пангборн? Или пък оная фригидна кучка Мелиса Клатербък, която отговаряше за финансите в Общината, или пък Бил Фулертън, неговия заместник (Кийтън беше убеден, че Фулертън драиа да се докопа до мястото му и няма да се успокои, докато не го получи)…

А може би пък всички заедно?

Изпусна въздуха си в дълга, измъчена въздишка и остави замъглено петно на стъклото пред него. Най-важното бе какво можеше да направи за петте дни, които оставаха до 17 октомври.

Отговорът бе съвсем прост: нямаше и представа.

2

Животът на Данфърд Кийтън като млад бе строга поредица от черно и бяло и това идеално го устройваше. На четиринадесет бе започнал да учи в гимназията на Касъл Рок и се бе хванал да работи почасово в автосалона на баща си — помагаше на демонстраторите и лъскаше изложените модели. „Кийтън Шевролет“ бе една от най-старите лизингови къщи на „Шевролет“ в Нова Англия и ключова единица във финансовата структура на фамилията Кийтън. Структура, която наистина бе стабилна и значима, поне до съвсем скоро.

През четирите години в гимназията той бе Бъстър за почти всички. Записа се в курсове по търговия, поддържайки среден успех, почти еднолично управляваше ученическия комитет и след като завърши, замина за Трейнър Бизнес Колидж в Бостън. В Трейнър успехът му бе отличен и той завърши три семестъра по-рано. Когато се върна в Касъл Рок, първата му работа бе да покаже на всички, че времето на Бъстър е отминало.

Всичко вървеше по мед и масло, докато един ден преди десетина години Стив Фрейзиър не го заведе в Люистън. Именно тогава започнаха бедите. Именно тогава черно-белият му живот започна да се изпълва с все по-тъмни нюанси на сивото.

Никога не бе залагал — нито като Бъстър от гимназията на Касъл Рок, нито като Дан от Трейнър Бизнес Колидж, нито като господин Кийтън от „Кийтън Шевролет“ и Градската управа. Доколкото му бе известно, никой от семейството му не се бе увличал по хазарт. Дори не си спомняше като дете да е играл на невинни игрички като „ези-тура“ например. Не че имаше табу върху тези неща, но просто никой не ги вършеше. Кийтън не се бе обзалагал за нищо, докато не отиде на конните състезания в Люистън. Никога не се бе обзалагал, а и никога не бе изпитвал необходимост да го прави. Конните надбягвания в Люистън бяха последното нещо, от което Данфърд Кийтън имаше нужда. И единственото, което допринесе за неговата разруха.

По онова време той беше трети в йерархията на Градската управа. Стив Фрейзиър, покойник вече пет години, бе главен градски съветник. Кийтън и Фрейзиър отидоха „до града“ (пътуванията до Люистън винаги бяха наричани така) заедно с Бъч Нидоу, отговорник по социалните въпроси в Общината и Хари Самюелс, който бе член на Управата, откакто бе станал пълнолетен и сигурно щеше да умре такъв. Поводът бе щатската конференция на общинарите на тема финансовото подпомагане между общините. Именно това финансово подпомагане впоследствие щеше да изяде главата на Кийтън. Без него той отдавна щеше да бъде принуден сам да си изкопае гроба, а с него си осигури непрекъснат приток на средства.

Конференцията беше двудневна. Вечерта между двете заседания Стив предложи да излязат и да се позабавляват в големия град. Бъч и Хари отказаха. Кийтън също нямаше особено желание да прекара вечерта със Стив Фрейзиър — стар, дебел самохвалко, с лоясал мозък — но все пак отиде. Щеше да го направи дори и ако Стив бе предложил да обиколят деветте кръга на ада. Все пак той бе главният градски съветник. Хари Самюелс би бил доволен до края на живота си да вегетира като втори, трети, дори четвърти в йерархията, Бъч Нидоу отдавна бе изказал намерението си да се оттегли след края на мандата си… но Данфърд Кийтън имаше амбиции и Фрейзиър, досаден или не, бе ключът към осъществяването им.

И така тръгнаха. Минаха най-напред през бар „Мелиса“. Над вратата висеше табела: „ВЕСЕЛИ СЕ В «МЕЛИСА»!“ и Фрейзиър наистина здравата се развесели, пиейки количества уиски, на които и шотландците биха завидели, и подсвирквайки на стриптизьорките, в по-голямата си част застаряващи, дебели и тромави. Кийтън с досада осъзна, че му предстои много дълга вечер.

Но после отидоха на хиподрума и всичко се промени. Пристигнаха за петата обиколка и Фрейзиър сбута протестиращия Кийтън към касите за събиране на облози, като овчарско куче, което прибира заблудена овца в стадото.

— Стив, изобщо не разбирам от…

— Няма значение! — отвърна весело той и обля с алкохолни пари лицето му. — Ще извадим късмет тази вечер, Бъстър. Чувствам го!

Кийтън нямаше никаква представа как се залага, а непрекъснатото дърдорене на Фрейзиър му пречеше да чуе какво казват хората от опашката, когато застанат пред гишето.

Когато дойде неговият ред, той подаде петдоларова банкнота на касиера и каза:

— Номер четири.

— Печели, класира се или пада? — попита касиерът, но Кийтън не беше в състояние да отговори.

Онова, което виждаше зад касиера, беше невероятно. Трима чиновници брояха и разпределяха на пачки купища банкноти. Кийтън за пръв път през живота си виждаше толкова много пари на едно място.

— Печели, класира се или пада? — нетърпеливо повтори касиерът. — Хайде, приятел, това да не ти е градската библиотека.

— Печели — отвърна.

Нямаше и най-беглата представа какво значи „класира се“, нито пък „пада“, но виж „печели“ му бе съвсем ясно.

Касиерът му върна някакъв билет и ресто от три долара в банкноти от два и един. Кийтън загледа с любопитство двудоларовата банкнота. Знаеше естествено, че съществува такава емисия, но никога не беше попадал на нея. На банкнотата бе ликът на Томас Джеферсън. Интересно! Всъщност всичко беше интересно — миризмата на коне, пуканки и ядки, забързаните тълпи, атмосферата на напрегнатост. Наоколо всичко бе някак будно — състояние, което Кийтън познаваше и с което без усилие се сля. Такава будност той често бе усещал в себе си, но за пръв път я срещаше сред толкова много хора. Данфърд „Бъстър“ Кийтън, който рядко се чувстваше част от каквото и да било, сега усети, че е погълнат от атмосферата наоколо. Изцяло погълнат.

— „Мелиса“ пасти да яде пред това тук — каза той на Фрейзиър.

— Да и надбягванията с колесници си ги бива — отвърна Фрейзиър. — Но никога няма да стигнат нивото на истинската езда. Както и да е. Хайде, ела да се качим на трибуните. На кой кон заложи?

Кийтън не си спомняше и трябваше да провери на билета.

— Четвърти номер.

— Класира се или пада?

— Ъъъ… печели.

Фрейзиър поклати глава с добронамерена надменност и го потупа по рамото.

— „Печели“ е кофти залог, Бъстър. Кофти е дори и предвижданията да казват, че не е. Но нищо, ще се научиш.

И той наистина се научи.

Някъде иззвъня звънец, чието пронизително дрънчене го накара да подскочи. От високоговорителите се разнесе вик: „Ииии… Старт!“ Тълпата зарева оглушително и Кийтън почувства как по тялото му пробяга внезапен ток. Фрейзиър го сграбчи с едната ръка за лакътя, а с другата си запробива път през тълпата. Когато се изкачиха на трибуната, оставаха по-малко от двадесет метра до финала.

Коментаторът обявяваше лидерите — номер седем, Любима, водеше в първата обиколка, следвана от номер осем. Степ, на второ място и номер едно, Как си, на трето. Номер четири се казваше Абсолют — най-тъпото име за кон, което Кийтън някога бе чувал — и беше на шесто място.

Това нямаше ни най-малко значение за него. Той бе завладян от препускащите коне, от козината им, лъснала на светлината на прожекторите, от тътена на колелата, от ярките екипи на жокеите.

Щом конете навлязоха в последната права отсечка, Степ започна да притиска Любима за първото място. Любима загуби темпото и Степ профуча покрай нея. В същото време Абсолют започна да набира скорост по свободното пространство встрани. Още преди ехтящият глас на коментатора да изкрещи новината над трибуните, Кийтън видя развитието и изобщо не усети лакътя на Фрейзиър, които го ръгаше в ребрата, нито пък чу виковете му: Това е твоят кои, Бъстър! Има шанс да спечели!

Когато конете профучаха покрай мястото, където стояха двамата, целият хиподрум зарева. Кийтън отново усети, че го удря ток, но този път не бе просто искра, а цяла електрическа дъга. И зарева заедно с тълпата.

— Абсолют! — крещеше. — Хайде, Абсолют! Давай кучи сине, тичай!

— Бягай! — викна и Фрейзиър през смях, от който по страните му се стичаха сълзи. — Не се казва „тичай“, Бъстър.

Кийтън не му обърна внимание. Той беше в друг свят. Пращаше мозъчни вълни към Абсолют, пращаше му телепатична сила по въздуха.

— Степ и Как си са напред — прокънтя напевният глас на коментатора. — Абсолют набира скорост преди последните метри…

Конете се приближаваха сред облаци прах. Абсолют препускаше с извита шия и изпъната напред глава, краката й се движеха с шеметна бързина. Тя се стрелна напред и надмина Степ и Как си точно пред Кийтън и Фрейзиър. Бързо увеличи дистанцията и след миг премина финиш-линията.

Когато изписаха предвижданията на таблото, Кийтън попита Фрейзиър какво означават цифрите. Той погледна билета му, после таблото и многозначително подсвирна с уста.

— Изкарах ли си парите? — попита притеснен Кийтън.

— Бъстър! Та ти изкара много повече. Шансовете на Абсолют са били едно към тридесет.

Когато напусна хиподрума същата вечер, бе изкарал малко повече от триста долара. Така се роди неговата страст.

3

Той взе сакото си от закачалката в ъгъла на кабинета, навлече го и понечи да си върви, но на вратата спря. Обърна се и разгледа стаята. На стената срещу прозореца имаше огледало. Кийтън дълго го гледа, помисли известно време застана пред него. Беше чувал, че Те използват огледала — не беше вчерашен.

Долепи лице до стъклото, без да обръща внимание на отражението на бледото си лице, закри очите си от светлината и се взря да търси камера от другата страна. Да търси Тях.

Не видя нищо.

После отстъпи назад, обърса с безразличие изпотеното петно на стъклото и излезе от кабинета.

Засега нямаше нищо. Което изобщо не означаваше, че не може да дойдат още тази вечер, да извадят огледалото му и да го сменят със стъкло с едностранна видимост. За Преследвачите шпионството бе просто инструмент за практикуване на занаята. Явно ще трябва да проверява огледалото всеки ден.

— Колко му е! — каза той на празния коридор. — Ще видите, че мога да го правя и по-често.

Еди Уорбъртън миеше пода във фоайето и дори не вдигна глава, когато Кийтън мина покрай него.

Колата на съветника беше паркирана отзад, но той нямаше настроение да шофира. Чувстваше се така объркан и притеснен, че сигурно щеше да забоде кадилака в нечия витрина, ако се опиташе да го кара. Със затормозената си глава, дори не можеше да осъзнае, че се движи в посока, обратна на дома му. В събота, в седем и петнадесет сутринта, той бе единственият човек по улиците на провинциалния Касъл Рок.

Мисълта му се върна към онази първа нощ на хиподрума в Люистън. Всичко му изглеждаше толкова нормално тогава. Стив Фрейзиър бе изгубил тридесет долара и обяви, че си тръгва след деветата обиколка. Кийтън му отвърна, че ще остане още малко. Кога си бе тръгнал Стив, той дори и не забеляза. Само по едно време установи колко е приятно никой да не го ръга в ребрата и да му вика Бъстър това, Бъстър онова. Мразеше този прякор. Стив естествено го знаеше и именно затова го използваше.

На следващата седмица отиде отново, този път сам. И загуби шестдесет долара от предишната си печалба. Не че го беше грижа. Макар често да мислеше за огромните суми, които се трупаха зад касите, не парите го привличаха в Люистън. Те бяха просто един сувенир, който човек отнася със себе си колкото да удостовери, че е бил там, че е станал, макар и за малко, част от голямото шоу. Онова, което го теглеше, бе невъобразимото въодушевление, завладяващо тълпата след сигнала за старт, когато портите се отворят с трясък и коментаторът изреве: „Ииии… Старт!“ Тези крясъци, този рев на тълпата, който нарастваше с всяка обиколка и ставаше истеричен в отсечката преди финала, бе единственото, от което се интересуваше. То бе толкова живо, толкова истинско, че…

… му се струваше опасно.

И той реши, че трябва да стои настрана от него. Животът му бе старателно планиран. Щеше да стане главен градски съветник след оттеглянето на Стив Фрейзиър, а после, след шест-седем години, щеше да се кандидатира за депутат в парламента на щата. А след това, кой знае? Дори Сенатът не бе недостижим за един способен, амбициозен и… разумен мъж. Именно там бе основният проблем. Кийтън не го осъзна веднага, но си даде сметка за него достатъчно рано, за да го предотврати. Хиподрумът бе място, където хората плащаха, взимаха билетче… и малко по малко се лишаваха от здравия си разум. Дан бе станал свидетел на твърде много лудост в собственото си семейство, за да остане безразличен към влиянието, което Люистън упражняваше върху него. Страстта му към конните състезания бе кладенец с хлъзгави стени, звяр със скрити зъби, заредено оръжие без предпазител. Когато застанеше на трибуната, той знаеше, че няма да си тръгне, преди да види и последното състезание за вечерта. Беше се опитвал. Веднъж почти стигна до изхода, но нещо, скрито дълбоко в съзнанието му, нещо могъщо, енигматично и животинско взе връх над него и накара краката му сами да се върнат назад. Кийтън се ужасяваше при мисълта, че може да разбуди това животно докрай. Искаше му се да е в състояние да го приспива винаги.

И три години наистина успяваше. А после, през 1984, Стив Фрейзиър излезе в пенсия и Кийтън бе избран за главен градски съветник. С това започнаха и проблемите му.

Отиде на хиподрума да отпразнува победата си и тъй като все пак празнуваше, реши да отприщи страстите си. Подмина двудоларовите и петдоларовите гишета и отиде направо на гишето за десетдоларови залози. Същата вечер загуби сто и шестдесет долара — сума, която едва ли можеше да преглътне с лекота, но която все пак можеше да си позволи.

Следващата седмица отиде отново с намерението да си върне онова, което бе загубил. Искаше да се раздели с хиподрума на чисто. И почти успя. Почти — това бе ключовата дума. Както когато почти стигна до изхода. При следващото си идване загуби двеста и десет долара. Това бе разход, който жена му не можеше да не забележи. И Кийтън реши да вземе някой и друг долар от касата на Общината, за да запълни дупката от най-сериозната си загуба. Сто долара. Нищо пари!

От този момент нататък всичко се обърка. Кладенецът наистина бе хлъзгав и веднъж попаднал в него, човек бе обречен. Дори да успееше да се захване за стените и да забави падението си, това можеше само да удължи агонията му.

Но ако в цялата тази история съществува точка, от която няма връщане, Кийтън достигна до нея през лятото на 1989. Състезанията се провеждаха по цяла нощ през лятото, а през втората половина на юли и целия август той бе непрекъснато на хиподрума. Миртъл дори си помисли, че използва конните състезания като оправдание, за да се среща с друга жена. Каква смехория! Та Кийтън не би могъл да се възбуди, дори самата богиня Диана да слезе гола от луната с табела: „ЧУКАЙ МЕ, ДАНФЪРД“ на врата. Мисълта, колко дълбоко е бръкнал в градската хазна, бе свила бедния му член до размерите на гумичка от молив.

Когато Миртъл се убеди, че наистина става дума за конни състезания, притесненията й престанаха. Страстта към залаганията държеше деспотичния й мъж далеч от къщи, а загубите, ако се съди по семейните сметки, не бяха големи. Просто Данфърд бе намерил хоби, с което да се развлича.

„Просто конни състезания“ — помисли си Кийтън, докато крачеше по Мейн Стрийт, и се засмя налудничаво.

Миртъл следеше разплащателните сметки. Мисълта, че Данфърд би могъл да посегне на срочните им влогове, където бяха всичките им спестявания, никога не й бе минавала през ума. Както и това, че съпругът й няма да сподели с нея, че „Кийтън Шевролет“ се намира пред фалит.

Тя следеше чековите книжки и сметките за домакинството.

Той беше дипломиран експерт-счетоводител.

Когато става дума за злоупотреби, един счетоводител винаги се справя по-добре… стига сметките да излязат накрая. А сметките на Кийтън започнаха сериозно да се объркват през есента на 1990. Дотогава той се бе старал, доколкото може, да държи нещата под контрол, опитвайки се да навакса на хиподрума. Беше се свързал с един букмейкър, което му даваше възможност да залага суми, по-големи от тези, които хиподрумът може да поеме.

Това обаче не промени късмета му.

А това лято Преследвачите бяха станали още по-упорити. Ако преди само си играеха с него, сега вече наистина бяха решили да го унищожат. А до деня на Страшния съд оставаше по-малко от седмица.

„Ще ги хвана аз! — заканваше се Кийтън. — Да не си мислят, че с мен е свършено. Все още крия по някой номер в цилиндъра.“

Но не знаеше какви точно са тези номера и в това бе проблемът.

„Нищо. Има начин. Знам, че има на…“

И тук мислите му прекъснаха. Той се намираше пред витрината на новия магазин и онова, което виждаше там, бе в състояние мигновено да изгони всяка друга мисъл от главата му.

Пред него стоеше правоъгълна картонена кутия в ярки цветове и картинка на капака. „Игра“ — помисли си той.

Но играта пресъздаваше конно състезание и Кийтън можеше да се закълне, че картината, на която се виждаха два жребеца, втурнали се по правия участък към финала, изобразява хиподрума в Люистън.

Играта се казваше „ПЕЧЕЛИВШИЯТ ЗАЛОГ“.

Кийтън стоя пред нея почти пет минути, хипнотизирай като дете, което гледа изложба на електрически влакчета, а после бавно мина под зелената тента да види дали магазинът работи в събота. На вратата наистина имаше табелка, но на нея се четеше една-единствена дума. И тя естествено бе

ОТВОРЕНО

Кийтън се вгледа недоумяващо и също като Брайън Раск преди него реши, че има някаква грешка. Магазините на Мейн Стрийт в Касъл Рок не отваряха в седем сутринта, особено в събота. И все пак той реши да опита. Хвана дръжката и тя плавно се завъртя в ръката му.

Когато отвори вратата, над главата му иззвъня малко сребърно звънче.

4

— Това не е просто игра — каза Лийлънд Гонт пет минути по-късно. — Останали сте с погрешно впечатление.

Кийтън вече седеше във високия плюшен фотьойл, в който през изминалата седмица бяха седели Нети Коб, Синди Роуз Мартин, Еди Уорбъртън, Еверет Франкъл, Майра Ивънс и още много други негови съграждани, и пиеше хубав ямайски чай. Гонт, който изглеждаше учудващо приятен за чужденец, бе настоял да го почерпи, а сега се навеждаше зад витрината и внимателно изваждаше кутията. Беше облечен във виненочервен смокинг, излъчваше невероятна чистота, а на главата му всеки косъм си беше на мястото. Беше му обяснил, че има навика да отваря по никое време, защото страдал от безсъние.

— Още от младини — бе казал той с нотка на съжаление, — а това бе преди много, много години.

На Кийтън човекът му изглеждаше свеж като печурка, като се изключат очите, които бяха толкова кръвясали, сякаш цветът им беше червен.

Гонт донесе кутията и я сложи на малка масичка до Кийтън.

— Всъщност кутията ми грабна окото — каза той. — Страшно ми прилича на хиподрума в Люистън. Ходя там от време на време.

— Обичате да играете, нали? — попита Гонт с усмивка.

Съветникът понечи да каже, че никога не залага, но размисли. Усмивката срещу него не беше просто приятелска, тя бе съзаклятническа и той изведнъж разбра, че срещу него стои брат по съдба. В началото, когато двамата се ръкуваха, внезапно изпита силно отвращение. Дори за миг си помисли, че стои пред своя Главен Преследвач. А това само още веднъж доказваше колко трудно успява да лавира между проблемите си.

— Играта не ми е чужда — каза Кийтън.

— И на мен за съжаление — отвърна Гонт. Зачервените му очи излъчваха пълно разбиране… или поне на него така му се стори. — Играл съм на почти всички хиподруми от Атлантика до Пасифика и съм абсолютно сигурен, че този на капака е „Лонгейкър Парк“ в Сан Диего. По-скоро беше, сега там е строителна зона.

— А-ха — кимна Кийтън.

— Но нека ти покажа това. Мисля, че ще ти хареса.

Той махна капака на кутията и внимателно извади метален хиподрум, разположен върху платформа, дълга един и широка половин метър. Приличаше на играчките, които бе имал като дете, онези евтините, произведени в Япония след войната: Пистата му представляваше умалено копие на двукилометровото трасе. На нея бяха разположени осем малки улея, а в тях, зад старт-линията, стояха осем оловни коня. Всичките бяха поставени на крехки оловни стойки, които стърчаха от основата и придържаха фигурките за коремите.

— О-хоо! — възкликна Кийтън и се усмихна.

За пръв път от седмици насам се усмихваше и това му се стори странно и неуместно.

— Още нищо не си видял, както казват хората — отвърна му собственикът и на свой ред се усмихна. — Тази машинка датира от тридесета или тридесет и пета година, господин Кийтън. Истинска антика е. Но не е просто играчка.

— Не?

— Не. Знаете ли какво е спиритично табло?

— Да. Задаваш въпроси и разни духове от отвъдното ти изписват отговорите по букви.

— Точно така. Та по времето на Депресията запалените по конните състезания вярвали, че „Печелившият залог“ е един вид спиритично табло.

Очите му, усмихнати и ведри, отново срещнаха погледа на Кийтън и той осъзна, че не може да се откъсне от тях, както не бе могъл да се измъкне от хиподрума преди края на състезанията.

— Звучи глупаво, нали?

— Да — отвърна Кийтън… но изобщо не му се виждаше глупаво. Напротив, изглеждаше му съвсем, съвсем… логично.

Гонт опипа кутията и извади миниатюрно ключе.

— Всеки път печели различен кон. Предполагам, че вътре има някакъв странен механизъм — прост, но безотказен. Вижте сега.

Той пъхна ключето в един отвор отстрани на платформата, върху която стояха конете, и го завъртя. Отвътре се чу тракане и скърцане. Когато ключето спря да се върти, Гонт го извади и попита:

— На кой номер ще заложите?

— На пети — отвърна Кийтън и се наведе напред да вижда по-добре.

Сърцето му започна да набира скорост. Чувстваше се глупаво, съзнаваше, че това е още едно доказателство за пълното му вманиачаване, но цялото онова въодушевление, което бе изпитвал толкова пъти на хиподрума, отново го завладя.

— Чудесно, аз избирам номер шест. Ще заложим ли по нещо, колкото да стане по-интересно?

— Разбира се! Колко?

— О, не пари — отвърна търговецът. — Аз много отдавна престанах да играя на пари, господин Кийтън. Те са най-безинтересният залог, който човек може да направи. Какво ще кажете да се обзаложим така — ако спечели вашият кон, аз ще ви направя услуга по ваш избор. Ако спечели моят, ще трябва вие да ми услужите.

— А ако спечели някой друг, залозите отпадат.

— Точно така. Готов ли сте?

— Да — отвърна Кийтън и напрегнато се надвеси над малкия хиподрум с ръце здраво стиснати между едрите му бедра.

От едната страна на улеите до стартовата линия стърчеше малка ръчка.

— И… старт! — каза тихо Гонт и я натисна.

Зъбчатите колела и лостовете под пистата заскърцаха.

Конете се отделиха от стартовата линия, плъзгайки се по определения им курс, и тръгнаха напред, отначало бавно, клатушкайки се в улеите, но когато стигнаха до първия завой, скоростта им се увеличи.

Номер две поведе, следван от номер седем, а останалите се движеха отзад в група.

— Хайде, пети! — извика леко Кийтън. — Давай!

Сякаш чул призивите, малкият оловен жребец се отдели от групата и на средата на пътя застигна номер седем. Шестият кон — онзи, който Гонт бе избрал, също започна да набира скорост.

„Печелившият залог“ тракаше и вибрираше на малката масичка. Лицето на съветника грееше над него като пълна, ясна луна. Капка пот се търкулна и падна върху миниатюрния жокей, който яздеше номер трети — ако бяха от плът и кръв и той, и жребецът му щяха да са плувнали в пот.

На третата обиколка номер седем изведнъж се втурна напред и догони двойката, но конят на Кийтън не се даваше лесно, а шестицата на Гонт беше по петите му. Четиримата водачи взеха завоя почти едновременно, вибрирайки бясно в улеите си.

— Давай, глупако! — изрева Кийтън. Съвсем беше забравил, че това са просто парчета олово, които отдалече приличаха на коне. Беше забравил, че се намира в магазина на човек, когото виждаше за пръв път. Старата треска го бе обзела напълно и си играеше с него като териер с плъх.

— Давай, настигни ги! Давай, глупако! ДАВАЙ!

Изведнъж номер пет се спусна напред и… поведе. Шестицата на търговеца се втурна да го надмине отстрани, но миг по-късно конят на Кийтън прекоси финиша като победител.

Механизмът вече изнемогваше, но повечето коне успяха да стигнат отново до стартовата линия, преди пружината да се развие докрай. Гонт помогна с пръст на изоставащите да се наредят за поредното състезание.

— Страхотно! — възкликна съветникът и изтри брадата си. Чувстваше се напълно изтощен… но и по-щастлив от когато и да било през последните месеци. — Беше невероятно!

— Наистина — съгласи се Гонт.

— Едно време са знаели как да изпипват нещата, а?

— Вярно — съгласи се отново Гонт и се усмихна. — По всичко личи, че ви дължа услуга, господин Кийтън.

— О, забравете… Беше ми толкова приятно.

— Не, моля ви. Един джентълмен трябва винаги да плаща дълговете си. Просто ми кажете два-три, преди да определите правилата, както се казва.

Преди да определите правилата.

Това го върна в действителността с гръм и трясък. Те определяха неговите правила! Те! И в четвъртък пак Те щяха да му ги посочат… А после? После какво?

Пред очите му пробягаха заклеймяващи вестникарски заглавия.

— Искате ли да разберете как сериозните играчи от тридесетте са използвали тази машинка? — попита кротко търговецът.

— Разбира се — отвърна Кийтън, но не даваше и пет пари… докато не вдигна очи.

А после погледът на Гонт отново го прикова, омая го и мисълта да използва детската игра, за да узнае бъдещите победители, отново му се видя разумна и примамлива.

— Е, добре — подхвана Гонт. — Взимали вестник или програмата на състезанията и проигравали всяко едно от тях на този хиподрум. Давали на всеки кон име от онези във вестника — докосвали един по един оловните кончета и казвали името — а после навивали машинката и тя тръгвала. Проигравали всички състезания за деня — осем, десет, понякога дванадесет — след което отивали на хиподрума и залагали на онези коне, които са били победители в играта.

— И получавало ли се е?

Гласът му сякаш идваше от друг свят. Чужд и много далечен. Той сякаш плуваше в очите на Лийлънд Гонт. Плуваше в червена пяна. Усещането беше странно, но доста приятно.

— Сигурно — отвърна той. — Може да е просто някакъв глупав предразсъдък, но… бихте могли да си купите играта и да опитате сам.

— Да — отвърна разсеяно Кийтън.

— Вие отчаяно се нуждаете от печеливш залог, нали, Данфърд?

— Трябва ми не един, а цяла поредица. Колко искате за играта?

Лийлънд Гонт се засмя.

— А-а, не! Няма да се разберем така. Аз вече съм ви длъжник, затова отворете портфейла си и ми дайте първата банкнота, която ви попадне. Сигурен съм, че няма да сбъркате в избора си.

И така Кийтън отвори портфейла си и извади отвътре една банкнота, без да откъсва очи от лицето на Гонт. Банкнотата естествено беше с лика на Томас Джеферсън — същата като онази, което му донесе всичките беди.

5

Гонт я пое и тя изчезна в ръцете му като в цилиндъра на фокусник.

— Само още нещо… — каза той.

Гонт се наведе и погледна изпитателно към Кийтън, докосна коляното му и каза:

— Господин Кийтън, знаете ли за… Тях?

Дъхът му секна, както спира дъхът на човек, попаднал в папите на тежък кошмар.

— Да — прошепна. — Господи, да.

— Този град е пълен с Тях — продължи мъжът със същия тих, съзаклятнически глас. — Те са навсякъде, като зараза. Работя по-малко от седмица и вече съм го разбрал. Дори мисля, че Те вече ме преследват. Всъщност почти съм сигурен. Може би ще имам нужда от вашата помощ.

— Да! — отвърна Кийтън вече по-уверено. — За Бога, имате я!

— Но вие току-що се запознахте с мен и не ми дължите нищо…

Кийтън, който вече чувстваше Гонт по-близък от всичките приятели, които бе имал през последните десет години, понечи да протестира. Но той вдигна ръка и протестите престанаха.

— … освен това нямате и представа дали съм ви продал онова, от което имате нужда, или просто още една торба с мечти. От онези мечти, които се превръщат в кошмари, когато останат нереализирани. Сигурен съм, че сега вярвате във всичко това — шестото ми чувство го подсказва, ако мога така да се изразя. Но аз вярвам само в доволните клиенти, господин Кийтън, единствено и само в тях. От години съм в този бизнес и цялата ми репутация е изградена благодарение на доволни клиенти. Затова вземете играчката. Ако ви помогне — чудесно, ако ли не — дайте я на Армията на спасението или я хвърлете на някое бунище. Какво губите? Два долара?

— Два долара — съгласи се отнесено съветникът.

— Но ако машинката наистина се окаже вълшебна, ако ви помогне да разрешите временните си финансови затруднения, елате да ме видите отново. Тогава ще седнем на кафе както тази сутрин… и ще си поговорим за Тях.

— Нещата са стигнали прекалено далеч, за да мога просто да върна парите — каза като насън Кийтън. — За пет дни няма да мога да прикрия всичките си следи.

— За пет дни могат да се случат безброй неща — отвърна замислено Гонт и се изправи с неестествена грация. — Предстои ви голям ден… на мен — също.

— Но какво ще нравим с Тях? — запротестира той.

Гонт сложи длъгнестата си, студена длан на рамото му и макар да бе замаян, Кийтън веднага почувства, че му се повдига от допира с този човек.

— Ще се справим с Тях по-късно. Не се безпокойте.

6

— Джон! — извика Алън, като видя Джон Лапоант по коридора на Управлението. — Радвам се да те видя!

Часът беше десет и тридесет в събота сутрин и кабинетът на шерифа на Касъл Рок бе по-празен от всякога. Норис беше някъде за риба, Сийтън Томас бе заминал за Санфърд на гости на двете си застарели сестри, а Шийла Бригъм бе отишла в църквата да помогне на брат си да напише поредното писмо до местния вестник за това колко безобидно мероприятие е „Вечерта в казиното“. На отец Бригъм му се искаше да изрази в писмото си и мнението, че Уилям Роуз е луд за връзване, но тъй като в един провинциален вестник такива неща не може да се казват направо, отец Джон и сестра Шийла умуваха как да го изразят с други думи. Анди Клатърбък дежуреше някъде, или поне така си мислеше Алън, макар да не го бе чувал, откакто бе дошъл в кабинета си. Преди да се появи Джон, единствената жива душа в сградата на Общината бе Еди Уорбъртън, който се суетеше около охладителя за вода в ъгъла.

— Какво става, шефе? — попита Джон и приседна на бюрото на Алън.

— В събота сутрин!? Нищо особено. Гледай сега. Разкопча десния ръкав на тютюневата си риза и оголи ръката си до лакътя.

— Държа да отбележиш, че едната ми ръка не участва в номера.

— А-ха — отвърна Джон, извади някакво десертче от джоба на панталона си и го захапа.

Алън отвори дясната си длан, показа му я, а после отново сви юмрук. След това бавно започна да човърка с показалеца в юмрука си и измъкна малко късче коприна.

— Не е зле, а? — подметна и весело размърда вежди пред погледа на Джон.

— Ако това е шалът на Шийла, тя едва ли ще се зарадва, като го види измачкан и пропит с твойта пот — изкоментира полицаят, недотам изненадан от номера.

— Да не го е оставяла на бюрото си. Освен това фокусниците не се изпотяват. А сега — Абракадабра!

Алън измъкна шала на Шийла от ръката си и го развя артистично във въздуха. Той се изду, литна и кацна като пъстроцветна пеперуда върху пишещата машина на Норис.

Алън погледна в очакване към Джон и въздъхна:

— Не беше ли страхотно, а?

— Номерът е хубав — отвърна Джон, — но съм го виждал може би тридесет или четиридесет пъти.

— Ти какво ще кажеш, Еди? — подвикна шерифът. — Не е зле за провинциално ченге, а?

Еди вдигна за миг очи от охладителя и каза:

— Нищо не видях, шефе. Извинявай.

— Вие сте безнадежден случай. И двамата — въздъхна Алън. — Но това, което в момента разучавам, Джон, направо ще те хвърли в музиката.

— А-ха. Алън, наистина ли искаш да проверя тоалетните в онзи нов ресторант на Ривър Роуд?

— Наистина.

— Защо все на мене се пада гадната работа? Защо Норис не ги…

— Норис прегледа сервизните помещения на къмпинг „Хепи Трейлс“ през юли и през август. През юни аз ги проверих. Стига си се оплаквал, Джони. Просто сега е твой ред. Искам да вземеш и проби от водата. Използвай специалните торбички, които пратиха от Огъста. Мисля, че има един пакет в шкафа в коридора. Струва ми се, че ги мернах зад бисквитите на Норис.

— Ясно — отвърна Джон. — Разбрахме се. Но с риск да стана досаден, ще ти кажа, че всеки собственик на ресторант е длъжен сам да си взима пробите от кенефите. Проверих го в разпоредбите.

— Прав си, Джони, но говорим за Тими Ганън, а от това следва какво?

— Че дори да умирам от глад, няма да си купя хамбургер от „Ривърсайд“.

— Точно така! — възкликна той и потупа Джон по рамото. — Надявам се, че ще успеем да затворим бърлогата на тоя кучи син, преди някой да е умрял от натравяне.

— Гадна работа!

— Тими Ганън, какво да го правиш. Вземи пробите още тази сутрин, за да ги пратя в Хигиенната инспекция в Огъста, преди да си тръгна довечера.

— Какви са ти плановете тази сутрин? — попита Джон. Алън свали ръкавите си и се закопча.

— Точно сега смятам да отида до „Неизживени спомени“. Искам да се запозная с господин Лийлънд Гонт. Ако се съди но Поли, той трябва да е доста впечатляващ, а доколкото чувам, не само тя мисли така. Ти срещал ли си го?

— Още не. Макар че на два пъти минавах покрай магазина. На витрината имаше доста интересни работи.

Двамата минаха покрай Еди, който се бе съсредоточил да лъска голямата стъклена бутилка на охладителя и дори не ги погледна, сякаш се бе затворил в някаква собствена вселена. Ала щом вратата хлопна зад гърбовете им, той заряза работата си и се втурна към телефона.

7

— Да, добре… да… да… разбирам.

Лийлънд Гонт стоеше зад касата и говореше по безжичния си телефон, а на лицето му бе изписана странна усмивка — тънка като нова луна.

— Благодаря ти, Еди. Много ти благодаря.

Тръгна към завесата, която делеше търговската от складовата част на магазина, наведе се вътре и извади някаква табела.

— Да, вече може да си тръгваш… да… бъди сигурен, че няма да забравя. Никога не забравям лица и услуги, Еди, и затова много мразя да ми припомнят и двете. Довиждане.

Гонт натисна бутона, преди да изчака отговора, сви антената и пусна апарата в джоба на смокинга си. Над вратата на магазина отново бе спусната щора. Той се пресегна между нея и стъклото и свали табелката, на която пишеше:

ОТВОРЕНО

Сложи на нейно място онази, която бе взел от склада, и застана зад витрината в очакване на Алън Пангборн.

Не след дълго шерифът пристигна. Огледа витрината, преди да пристъпи към вратата, и дори долепи нос до стъклото, за да погледне вътре. Собственикът стоеше точно срещу него със скръстени ръце, но той не го видя.

Още в първия миг господин Гонт си даде сметка, че лицето на Пангборн не му харесва. Това далеч не го изненадваше. Способността му да чете по лицата бе дори по-силна от тази да ги запомня, а онова, което се четеше в това лице, бе ясно изписано и някак опасно.

Лицето на Пангборн изведнъж се промени — очите му се ококориха, оформените му устни се свиха до тънка линия. Гонт внезапно почувства силен и толкова нехарактерен страх.

„Вижда ме!“ — помисли си, макар да знаеше, че това е невъзможно.

Шерифът отстъпи крачка назад… и се засмя. Той веднага разбра какво се бе случило, но това ни най-малко не смекчи първоначалната му ненавист към Пангборн.

— Разкарай се оттук, шерифе — прошепна той. — Махай се и ме остави на мира.

8

Алън дълго стоя и гледа във витрината на „Неизживени спомени“, но така и не успя да проумее за какво точно е цялата дандания. Беше говорил с Розали Дрейк малко преди да отиде при Поли предишната вечер, и по нейните думи „Неизживени спомени“ бе „Тифани“ на северна Нова Англия. Само дето порцелановият сервиз на витрината изобщо нямаше вид на безценен уникат — някои от чиниите бяха нащърбени, по други се виждаха пукнатини…

„Както и да е, вкусове разни! — помисли си Алън. — Този порцелан сигурно е на сто години и струва цяло състояние, а аз съм просто прекалено тъп, за да разбирам от тия работи.“

Той сви длани над очите си, за да погледне отвъд витрината, но там едва ли имаше какво да се види — лампите бяха угасени, а салонът бе пуст. И тогава изведнъж му се стори, че съзира нещо — някаква странна, прозрачна фигура, която го наблюдаваше с призрачен, зловещ интерес, Алън отстъпи крачка назад, преди да осъзнае, че всъщност вижда собственото си отражение в стъклото. Засмя се. После извърна поглед от витрината и пристъпи към вратата. Щорите зад стъклото бяха спуснати и над дръжката висеше написана на ръка табелка:

ЗАМИНАВАМ ЗА ПОРТЛАНД ДА ПРИЕМА СТОКА.

СЪЖАЛЯВАМ, ЧЕ СЕ РАЗМИНАХМЕ.

МОЛЯ, ЕЛАТЕ ПАК.

Алън извади портфейла от задния си джоб, измъкна една своя визитна картичка и нахвърли кратко съобщение на гърба:

Уважаеми господин Гонт,

Минах в събота сутрин да ви поздравя с добре дошъл. Съжалявам, че се разминахме. Надявам се, че ви харесва Касъл Рок! Ще намина отново в понеделник. Може би ще имаме възможност да пийнем по чаша кафе заедно. Ако има нещо, което мога да направя за вас, телефоните ми — домашен и служебен — са от другата страна на картичката.

Алън Пангборн

После се наведе, пъхна картичката под вратата и отново погледна към витрината, мислейки кой ли би купил този невъзможен сервиз.

Докато гледаше, изведнъж го завладя странното и необяснимо чувство, че някой го наблюдава. Огледа се. Единственият човек наоколо бе Лестър Прат, който залепяше поредния афиш и изобщо не гледаше към него.

Алън сви рамене и тръгна обратно към сградата на Кметството. И в понеделник нямаше да е късно да се срещне с Лийлънд Гонт.

9

Господин Гонт го проследи, докато се скри от погледа му, и взе визитната картичка, която Алън бе пъхнал под вратата. Прочете внимателно текста и от двете страни и се усмихна. Шерифът смяташе да намине отново в понеделник. А това бе просто чудесно, защото той имаше намерение дотогава да му намери съвсем други занимания. Къде-къде по-други. Гонт бе срещал хора като Пангборн и преди. А от тях трябваше да се стои настрана, особено когато човек тепърва изгражда бизнеса си и набира клиентела. От хора като Пангборн му бе дошло до гуша.

Нещо е станало с теб, шерифе. Нещо, което те е направило дори по-опасен, отколкото трябваше да бъдеш. Още по лицето ти личи. Интересно, какво ли е било? Дали е нещо, което си направил, или нещо, на което си бил свидетел? А може би и двете?

Гонт стоеше зад витрината и гледаше навън, а устните бавно се изтеглиха назад, разкривайки големите му неравни зъби. Говореше тихо и спокойно, като човек, който отдавна е свикнал да бъде единственият си слушател.

— Доколкото разбирам, ти си придворен шут, скъпи ми униформен приятелю. Обичаш триковете и затова имам намерение да ти покажа няколко, преди да напусна града Сигурен съм, че ще ти харесат.

Той стисна визитната картичка в юмрука си и когато тя изцяло потъна в ръката му, между пръстите му се процеди син пламък. А когато отвори длан, макар от кожата му да се виеше дим, от картичката нямаше и следа.

— Абракадабра! — каза тихо.

10

Миртъл Кийтън за трети път застана пред вратата на кабинета на мъжа си и се вслуша в шумовете отвътре. Когато бе станала в девет същата сутрин, Данфърд вече се бе заключил вътре. Сега, в един следобед, той все още не бе излизал оттам. Когато го бе попитала дали иска да обядва, той й бе казал да се маха под предлог, че е зает.

Миртъл вдигна ръка да почука отново… но спря и се заслуша. Отвътре се чуваха странни звуци. Нещо тракаше и скърцаше. Нещо, което й напомняше за часовника с кукувица, който майка й бе притежавала някога.

Тя чукна леко по вратата и извика:

— Данфърд?

— Махай се! — дочу се отвътре.

Гласът бе възбуден, но тя не можеше да определи дали от въодушевление или от страх.

— Данфърд, добре ли си?

— Да, по дяволите! Махай се! След малко ще изляза.

Тракане и скърцане. Скърцане и тракане. Звуковете бяха прекалено странни — като пясък в миксер. Плашеха я. Притесняваше се Данфърд да не изпадне в нервна криза. Та той се държеше толкова особено напоследък.

— Данфърд, искаш ли да отида до хлебарницата и да ти купя малко понички?

— Да! — извика той. — Да! Понички! Тоалетна хартия! Кърпички! Върви където искаш! Купи каквото искаш! Само ме остави на мира!

Тя постоя притеснено до вратата, повъртя се, помисли очука отново, но се отказа. Вече съвсем не беше сигурна, че иска да разбере какво прави Данфърд в кабинета си. Дори се съмняваше, че иска той да отвори вратата.

Затова нахлузи обувките си, метна дебелото си есенно палто — навън бе слънчево, но студено — и излезе да изкара колата. После се спусна до областната фурна в края на Мейн Стрийт и купи половин дузина понички — с мед за себе си и с шоколад и кокос за Данфърд. Надяваше се това да подобри настроението му — парченце шоколад винаги подобряваше нейното.

На връщане към дома случайно погледна към витрината на „Неизживени спомени“. Онова, което видя там, я накара да натисне и с двата крака педала на спирачката. Ако имаше някой след нея, той със сигурност нямаш да може да избегне удара.

Там, на витрината, стоеше най-прекрасната кукла, която Миртъл бе виждала през живота си.

Щората на вратата бе вдигната естествено и на табелката пишеше:

ОТВОРЕНО.

Естествено.

11

Поли Чалмърс прекара съботния следобед по изключително необичаен за нея начин — в безделие. Седеше до прозореца в люлеещия се стол и наблюдаваше случайните минувачи по улицата. Алън й се бе обадил, преди да излезе да патрулира, беше й казал, че се е разминал с Лийлънд Гонт, и я бе попитал дали е добре и дали се нуждае от нещо. Тя му отвърна, че е добре и че нищо, ама нищо не и трябва.

И двете й твърдения бяха абсолютна лъжа — изобщо не се чувстваше добре и имаше нужда от една камара неща. На първо място — от лек за артрит.

Не, Поли — онова, от което се нуждаеш е малко кураж. Просто толкова, колкото да отидеш при мъжа, когото обичаш, и да му кажеш: „Алън, спестих ти част от истината за времето, в което отсъствах от Касъл Рок, и напълно излъгах за онова, което се е случило със сина ми. Сега те моля за прошка и искам да ти разкажа истината.“

Така изглежда лесно. Трудното идва, когато трябва да погледнеш в очите мъжа, когото обичаш. Когато трябва да намериш ключ, който да отвори сърцето ти, без да го разкъса на кървави, болезнени късове.

Болка и лъжи, лъжи и болка — две състояния, около които животът й открай време се въртеше.

Как си днес. Поли?

Добре, Ал, благодаря ти.

А всъщност изпитваше ужас. Не че ръцете я боляха толкова много — напротив, почти й се искаше болката да е по-силна. Просто защото дори нечовешката болка бе по-поносима от неизвестността.

Днес, малко след обяд, Поли бе усетила в ръцете си едва доловима гореща тръпка, почти вибрация. Тя образуваше парещи кръгове около ставите и в основата на палците й, акумулираше се под ноктите й в малки извивки, грозни като безизразни усмивки. Бе се чувствала така и преди и отлично знаеше какво означават тези тръпки. Щеше да я сполети онова, което леля й Бети, страдаща от същия артрит, наричаше лоша поличба.

„Когато ръцете ми започнат да тръпнат като наелектризирани, знам, че е време да пускам кепенците“ — бе казала Бети и сега Поли отчаяно се мъчеше да последва съвета й.

Навън две момчета тичаха по средата на улицата и си подаваха пасове. Едното от тях подхвана топката с глава, но тя отскочи встрани и падна в нейния двор. Момчето хукна да я гони, видя Поли на прозореца и й помаха с ръка. Тя понечи да отвърне на поздрава му и болката за миг лизна ръката й като огнен език. После отмина внезапно, както бе и дошла, и след нея остана пак онази гореща тръпка.

Истинската болка щеше да дойде с времето си и Поли нямаше да бъде в състояние да промени нищо. Виж, с лъжите, които бе казала на Алън за Келтън бе съвсем друго.

„Не че истината е толкова непоносима, шокираща или грозна — мислеше си тя. — Не че Алън не знае, че съм го излъгала. Напротив, сигурен е, разбрах го по очите му. Тогава защо ти е толкова трудно, Поли? Защо?“

Отчасти заради артрита, отчасти заради лекарствата, на които все по-често се осланяше — те замъгляваха мислите й притъпяваха рационализма й, правеха най-изчистените и прави ъгли да изглеждат неестествено разкривени. Другата пречка бе болката на самия Алън… и откровеността, с която той я сподели. Разкри се пред Поли спокойно и без никакво колебание.

Чувствата му в навечерието на нелепия инцидент, който отне живота на Ани и Тод, бяха объркани и противни, примесени с цяла палитра отрицателни емоции, но той все пак не се поколеба да ги сподели. Направи го, защото искаше да разбере повече за душевното състояние на Ани… но и защото да играе с открити карти, бе част от неговата природа.

Поли се страхуваше как би се почувствал да разбере, че тя не винаги е в състояние да играе открито и че сърцето й, също като ръцете, е попарено от ранна скреж.

„Трябва да му кажа — рано или късно ще го направя. Но от това не ми става по-леко, нито пък обяснява защо изобщо го излъгах. В края на краищата не съм убила сина си…“

Тя въздъхна, почти простена и се намести в стола си. Огледа се за момчетата, които играеха футбол, но те си бяха отишли. Поли се отпусна назад и затвори очи.

12

Не беше първото момиче, което забременява след невинна среща по вечерно време, нито пък последното, което се скарва с родители и близки вследствие на случилото се. Всички искаха от нея да се омъжи за Пол „Дюк“ Шийън — онзи, от когото бе забременяла. Тя заяви, че няма да го направи, дори Дюк да е единственият мъж на земята. Това бе самата истина, но онова, което от гордост не можеше да сподели с родителите си, бе, че той също не искаше да се ожени за нея — най-близкият му приятел й бе казал, че панически се подготвя да влезе във флота, щом навърши осемнадесет… тоест след по-малко от шест месеца.

— Да видим дали съм те разбрал правилно — каза Нютън Чалмърс и окончателно разруши паянтовия мост между себе си и дъщеря си. — За чукане беше добър, а за съпруг — не. Така ли?

Поли понечи да избяга от къщата, но майка й я спря.

— След като не иска да се омъжи за момчето — каза Лорейн Чалмърс със спокойния си, разумен глас, който години наред бе изкарвал Поли извън нерви, — тогава ще се наложи да я пратим при леля й Сара в Минесота. Ще останеш в Сейнт Клауд, докато се роди детето, а после ще го остави за осиновяване.

— Знам защо искате да ме отпратите — каза тя. — Заради леля Евелин. Страх ви е, че ако тя разбере за детето, ще ви отпише от завещанието си. Всичко опира до парите, нали? А за мен изобщо не ви е грижа. Пет пари не давате за м…

Зад спокойния и разумен глас на Лорейн Чалмърс винаги се бе спотайвал суров нрав. Тя зашлеви дъщеря си през лицето и окончателно разруши паянтовия мост между себе си и нея.

И много-много отдавна, през юли 1970, Поли избяга от къщи.

Спря се чак в Денвър, където започна работа и зачака детето. Роди го в една благотворителна клиника, която пациентите наричаха „Нийдъл Парк“, с твърдото намерение веднага да го остави за осиновяване. Но нещо — може би допирът с него, когато акушерката го положи в ръцете и след раждането — я накара да промени решението си.

Кръсти момченцето Келтън, на дядо си по бащина линия. Мисълта, че си взима детето, малко я плашеше, защото бе свикнала да се възприема като практично и разумно момиче, а нищо от онова, което й се бе случило през последната година, не прилягаше към това определение. Първо практичното и разумно момиче бе забременяло без брак по време, когато практичните и разумни момичета просто не правеха такива неща. След това бе избягало от къщи и бе родило детето си в един съвсем непознат град. А като капак на всичко, същото онова практично и разумно момиче бе решило да задържи детето си и да го отведе със себе си в едно бъдеще, което не само не виждаше, но дори не можеше да си представи.

Поне не взимаше детето си от инат или за да прави напук на някого. Просто се оказа завладяна от обич — най-простото, най-силното и най-всеопрощаващото от всички чувства.

Продължи живота си. Не — двамата продължиха живота си. Тя върши известно време каква ли не черна работа, докато накрая двамата се озоваха в Сан Франциско — градът, който вероятно от самото начало е бил нейна цел. В лятото на 1971 той бе нещо като Мека на хипитата. Хълмовете му даваха убежище на всевъзможни чудаци и групари.

Според песента на Скот Макензи, която бе популярна по онова време, лятото в Сан Франциско бе създадено за любов. Поли Чалмърс, която дори човек с богато въображение не би определил като хипи, някак си се бе разминала с любовта. Сградата, която тя и Келтън обитаваха, гъмжеше от изпотрошени пощенски кутии и битници, които носеха знака на мира по вратовете си, но до един държаха автоматични ножове в мърлявите си мотористки ботуши. Най-честите посетители в квартала бяха призовчици, съдия-изпълнители или ченгета. Много ченгета — никой не ги обиждаше направо в лицето — те също бяха пропуснали любовта и бяха бесни от това.

Поли подаде молба за социална помощ и установи, че не е живяла достатъчно дълго в Калифорния, за да я получи. Днес положението може би е друго, но през 1971 в Сан Франциско животът на млада самотна майка бе така труден, както и където и да било другаде. Тя подаде документи за помощи към Службата за подпомагане на деца в затруднено положение и зачака с надеждата, че нещо ще се получи. Келтън не пропускаше нито едно хранене, но тя самата живееше в лишения — една кльощава млада жена, често гладна и винаги уплашена, жена, която днешните й приятели едва ли биха познали. Спомените й от тези първи години на Западния бряг, спомени, захвърлени в дълбините на съзнанието й като стари дрехи в прашасал таван, бяха изкривени и гротескни сенки от един кошмар.

А не се ли криеше именно в това причината да премълчи пред Алън истината за всичките тези години? Дали пък просто не я беше страх да ги извади на повърхността? Не беше единствената, преживяла кошмарните последствия на собствения си излишен инат и криворазбрана гордост и на унищожителното лицемерие на едно общество, което с еднакъв ентусиазъм възхвалява триумфа на свободната любов и заклеймява жените, родили без брак. Не беше единствената, но с нея бе и Келтън. Той бе нейния заложник в битката със съдбата, срещу която тя бе тръгнала в отчаян кръстоносен поход.

Най-странното бе, че положението й постепенно се подобряваше. През пролетта на 1972 най-после успя да получи социална помощ. Според обещанията първият чек трябваше да пристигне следващия месец, а когато това станеше, двамата с Келтън щяха да се преместят в по-добро жилище.

И тогава стана пожарът.

Новината дойде в ресторанта, където Поли работеше. По-късно в кошмарите й този момент се бе връщал винаги по един и същи начин — Норвил, готвачът, който непрекъснато се опитваше да я вкара в леглото си, се обръща към нея, подава й телефонната слушалка и казва: „Поли, полицията е. Искат да говорят с теб. Поли, полицията е. Искат да говорят с теб.“ И така до безкрай.

Да, искаха да говорят с нея, защото бяха извадили телата на млада жена и малко дете от горящия трети етаж на жилището й. Обгорени до неузнаваемост. Полицията знаеше кое е детето, ако Поли не беше на работа, щяха да знаят и коя е жената.

В продължение на три месеца след смъртта на Келтън тя не спираше да работи. Самотата бе страшна, влудяваща, толкова дълбока и пълна, че дори нечовешката мъка не можеше да вземе връх над нея. Накрая събра сили и написа писмо на родителите си. Каза им само, че е родила момче и то вече не е при нея. За нищо на света не бе в състояние да каже повече. Нямаше намерение да се връща вкъщи — поне не осъзнато намерение — но чувстваше, че ако не възстанови част от старите си връзки, най-същественото, най-съкровеното вътре в нея ще започне бавно да загива, както изсъхва вековно дърво, останало дълго без дъжд.

Майка й отговори веднага на пощенската кутия, която Поли бе дала като адрес. Молеше я да се върне в Касъл Рок. Да се върне у дома. Беше приложила и чек за седемстотин долара.

В комуналното жилище, в което се бе преместила след смъртта на Келтън, беше много топло и тя заряза събирането на багажа и отиде за чаша студена вода. Докато я пиеше, осъзна, че се готви да замине за дома, без изобщо да се замисли, просто защото майка й бе поискала. А това със сигурност беше грешка. Животът й се бе объркал именно поради подобна необмисленост, а не заради малката пишка на Дюк Шийнън.

И тя седна на тясното си легло на самотник и внимателно обмисли всичко. Мисли дълго и задълбочено. Накрая анулира чека и написа писмо на майка си. То беше кратко, по-малко от една страница, но й отне почти четири часа. Тя написа:

„Искам да си дойда, или поне ще се опитам, но ако се върна, не искам да се ровим в стари кокали и да ги глозгаме отново. Не знам дали това, което ми се ще да направя — да започна нов живот на старо място — изобщо е възможно, но съм решена да опитам. Затова предлагам да си пишем известно време — ти и аз, аз и татко. Забелязала съм, че е по-трудно да си ядосан или обиден на хартия, затова нека си поговорим малко така, преди да го направим лично.“

И те си говориха така близо шест месеца, докато един ден през януари 1973 господин и госпожа Чалмърс не се появиха на вратата с куфари в ръка. Заявиха, че са регистрирали в хотел „Марк Хопкинс“ и няма да си тръгнат за Касъл Рок без нея.

Поли обмисли предложението, раздирана от всевъзможни чувства — яд от това, че родителите й могат да бъдат толкова авторитарни, гротескно въодушевление от тази мила и толкова наивна авторитарност и ужас, че въпросите, които тя така старателно бе отбягвала в писмата си, сега ще бъдат поставени ребром.

Обеща им да излезе на вечеря с тях, но нищо повече — другото щеше да почака. Баща й каза, че са платили стаята само за една нощ.

„Ще удължиш резервацията, тогава“ — отвърна му Поли. Искаше й се да поговори с тях колкото се може повече, преди да вземе окончателно решение. Това бе втори тур на теста, на който ги бе подлагала в писмата си. Но тази първа нощ се оказа единствена за тях. Тя бе и последната, в която Поли видя баща си жив и здрав, а почти през цялото време бе изпитвала към него само неистов гняв.

Старите спорове, така лесни за избягване в писмата, започнаха с нова сила още преди тримата да изпият аперитива си. Отначало изстрелите бяха пробни, но с всяка следваща глътка, която баща й изпиваше, постепенно се превърнаха в истинска канонада. Искрата бе запалена, когато той каза, че Поли е получила своя урок и вече е време томахавката на войната да бъде заровена. Госпожа Чалмърс наля масло в огъня с онзи неин спокоен и разумен глас. Къде е бебето, скъпа? Можеш поне това да ни кажеш. Оставила си го при Сестрите, предполагам.

Поли отдавна познаваше тези гласове и онова, което те искаха да кажат. Гласът на баща й изразяваше желанието му отново да установи контрол. На всяка цена. Гласът на майка й демонстрираше обич и загриженост по единствения възможен за нея начин — чрез извличане на информация. Тези гласове, така познати, обичани и ненавиждани, разпалиха в нея онзи стар и необуздан гняв.

Тримата напуснаха ресторанта по средата на основното ястие, а на следващия ден господин и госпожа Чалмърс излетяха за Мейн сами.

След тримесечна пауза кореспонденцията, макар и колеблива, започна отново. Госпожа Чалмърс писа първа, извинявайки се за ужасната вечер. Молбите за връщане у дома бяха престанали. Това изненада Поли… и я изпълни с необяснима, но силна тревога. Имаше чувството, че майка в края на краищата се е отказала от нея. При дадените обстоятелства подобни чувства бяха нелепи и егоистични, но този факт едва ли можеше да ги промени.

„Предполагам, че имаш своите доводи, бе писала майка й. На нас с баща ти ни е трудно да го приемем, защото ние все още гледаме на теб като на нашето малко момиче. Мисля, че той се уплаши, като те видя толкова хубава и толкова зряла. Затова не трябва да го виниш, че се държа така. Той не се чувства добре напоследък. Стомахът отново го мъчи. Лекарят казва, че е от жлъчката и като се съгласи да му я оперират, всичко ще се оправи, но аз се притеснявам за него.“

Поли отговори със същия помирителен тон. Това й се удаваше къде-къде по-лесно сега, когато се бе записала в бизнес курсове и окончателно бе отложила завръщането си в Мейн по обективни причини. А после, в края на 1975, дойде телеграмата — кратка и брутална: БАЩА ТИ УМИРА ОТ РАК. МОЛЯ ТЕ, ЕЛА СИ. С ОБИЧ, МАМА.

Когато Поли пристигна в болницата в Бриджтън, той все още бе жив. Главата й се въртеше от старите спомени, които познатите места бяха извикали в съзнанието й. На всеки завой по пътя от летището в Портланд, през хълмовете и равнините на западен Мейн все едно и също изникваше в мислите й: „Когато за последен път видях тези места, бях още дете!“

Нютън Чалмърс лежеше сам в стая и лавираше между живота и смъртта с тръбички в носа и апарати, вкупчени в хищен полукръг около него. Почина три дни по-късно. Бе имала намерение веднага да замине за Калифорния — където вече почти се чувстваше като в свой дом — но четири дни след погребението на баща й майка й получи тежък сърдечен удар и осакатя.

Поли се премести в Касъл Рок и в продължение на три месеца и половина се грижи за парализираната си майка сънувайки всяка нощ готвача Норвил. Всяка нощ той отново и отново се обръщаше към нея, подаваше й телефона с дясната си ръка, онази, на която бе татуиран орел и думите: СМЪРТ ПРЕДИ БЕЗЧЕСТИЕ, и казваше: „Искат да говорят с теб, Поли, полицията е. Искат да говорят с теб.“

Скоро майка й отново бе на крака и вече говореше как ще продаде къщата и ще се премести в Калифорния при Поли (нещо, което никога нямаше да направи, но тя не искаше да я лишава от мечтите й — беше вече зряла и малко по-толерантна). Именно тогава дойде вторият удар. И така в един мрачен следобед през март 1976 Поли се озова в гробището „Хоумланд“ заедно с леля си Евелин пред един ковчег, който стоеше на платформа до пресния гроб на баща й.

Тялото му цяла зима бе лежало в земята на Хоумланд в очакване пръстта да се слегне и да го поеме. И по някакво гротескно съвпадение, каквото никой почтен писател не би посмял да си измисли, земята погълна тленните останки на съпруга един-едничък ден преди смъртта на съпругата. Все още не бяха наредили чимовете върху последното убежище на Нютън Чалмърс, пръстта бе още рохка и гробът изглеждаше неприлично гол. Погледът на Поли непрекъснато се местеше от ковчега на майка й към гроба на баща й.

"Сякаш само бе чакала да бъде погребан както трябва" — помисли си тя.

Когато приключи службата, леля Еви я извика настрана. Единственият жив роднина на Поли стоеше до семейната гробница на Хей и Пийбоди — слаба и длъгнеста старица, облечена в черно мъжко палто и неуместно весели червени галоши, пъхнала цигара в ъгъла на устните си. Тя драсна с палец по барабана на дървена запалка, запали цигарата си, дръпна дълбоко и бързо изстреля дима в студения зимен въздух. Бастунът й, проста букова пръчка (щяха да минат три години, докато я наградят с истински бастун от бамбук като най-възрастен жител на града), стоеше побит между краката й.

Сега, седейки в люлеещ се стол от бамбук, които старата дама без съмнение би одобрила. Поли пресметна, че през онази пролет леля Еви трябва да е била на осемдесет и осем години (И още пушеше като комин!), макар да не бе изглеждала по-различно от времето, когато Поли бе малко момиче, което се надяваше да получи бонбон от явно бездънния джоб на старата леля.

Много неща се бяха променили, откакто бе заминала от Касъл Рок, но леля Еви не бе сред тях.

— Това е — каза тя с дрезгавия си, цигарен глас. — Отидоха си, Поли. И двамата.

Поли избухна в сълзи. В първия момент й мина през ум, че лелята ще се опита да я утеши и тялото й вече потръпваше от докосването на старицата. За Бога, не искаше никой да я утешава!

Нямаше място за притеснения. Евелин Чалмърс изобщо не смяташе за необходимо да се утешават страдащите, може би дори самата идея за утеха й се виждаше илюзорна. Както и да е, тя стоеше забола бастуна между червените си галоши, пушеше и я чакаше да овладее сълзите си.

Когато това стана, леля Еви попита:

— Детето — онова, за което се вдигна цялата пушилка — е мъртво, нали?

Макар ревниво да бе пазила тази тайна от всеки, Поли се улови, че кима.

— Казваше се Келтън.

— Чудесно име. — Дръпна от цигарата и бавно изпусна дима, за да го поеме отново с носа — „двойно пушене“, както го наричаше Лорейн Чалмърс. — Разбрах го още щом дойде да ме видиш, когато се върна. Видях го в очите ти.

— Стана пожар — каза Поли и я погледна. Имаше кърпичка, но тя така бе прогизнала, че я прибра в джоба си и затърка очи с юмруци като малко момиченце, което е паднало от колелото и си е ударило коляното. — Сигурно момичето, което бях наела да го гледа, е подпалило нещо.

— Сигурно — отвърна леля Еви. — Но искаш ли да ти кажа една тайна, Триша.

Поли кимна и едва доловимо се усмихна. Истинското й име беше Патриша, но всички й викаха Поли. Всички, освен леля Еви.

— Малкият Келтън е мъртъв… но ти не си. — Старата жена хвърли цигарата си встрани и я побутна с костеливия си пръст. — Ти не си. И какво смяташ да правиш.

Тя се замисли.

— Връщам се в Калифорния — каза накрая. — Само това знам.

— Това е добре за начало, но не е достатъчно. — И тогава леля Еви каза нещо, което самата Поли щеше да каже години по-късно, докато вечеряше с Алън Пангборн в „Брезите“: — Ти нямаш вина, Триша. Успяла ли си да се пребориш с това?

— Аз… Не знам.

— Значи не си. Докато не го приемеш, каквото и да правиш, където и да отидеш, ще е все тая. Няма да има шанс.

— Какъв шанс?

— Твоят шанс. Шансът да изживееш собствения си живот. Точно сега приличаш на човек, който вижда духове. Някои хора не вярват в духовете, не и аз. Знаеш ли какво представляват те, Триша?

Поли бавно поклати глава.

— Хора, които не могат да превъзмогнат миналото си. Ето това са духове. А не те — отвърна леля Еви и махна с ръка към ковчега и пресния гроб. — Мъртвите са си мъртви. Заравяме ги и там остават.

— Имам чувството…

— Знам. Чувстваш. Но не и те. Майка ти и племенникът ми не чувстват вече нищо. Нито пък малкият, който е загинал, докато си била на работа. Разбираш ли ме?

Да, разбираше я. Макар и трудно.

— Права си дето не искаш да стоиш тука, Поли — поне засега си права. Върни се там, откъдето идваш, или иди на друго място — в Солт Лейк, в Хонолулу, в Багдад, където ти хрумне. Това няма значение, защото рано или късно пак се върнеш тук. Сигурна съм, защото това място ти принадлежи, както и ти на него. Това е изписано във всяка извивка на лицето ти, в начина, по който ходиш, по който говориш, дори в начина, по който свиваш очи, когато виждаш някого за пръв път. Касъл Рок е създаден за теб и ти — за него. Затова няма за къде да бързаш. Пътят е пред теб, както е казала Библията. Но тръгни по него жива, Триша. Не бъди дух. А ако не успееш, по-добре не се връщай.

Старата жена се огледа вдървено наоколо и главата й се заклати над бастуна.

— В тоя проклет град вече има достатъчно духове.

— Ще се постарая, лельо Еви.

— Да, знам, че ще го направиш. Старанието е част от теб — каза леля Еви и се вгледа внимателно в нея. — Ти беше прекрасно дете, Триша, макар никога да не си била дете с късмет. Но какво да се прави, късметът е за глупаците. Само на него могат да разчитат, горките. Сега виждам, че още си прекрасна, а това е най-важното. Мисля, че ще успееш. — А после рязко, почти грубо: — Обичам те, Триша Чалмърс. Винаги съм те обичала.

— Аз също, лельо Еви.

И после внимателно и нежно, както само млади и стари могат да изразят привързаността си един към друг, двете се прегърнаха. Поли усети стария парфюм на леля Еви — полъх на теменуги — и отново се разплака.

Когато вдигна глава, леля Еви бръкна в джоба на палтото си. Поли я гледаше удивена, очаквайки старата жена да извади кърпичка и за пръв път от толкова години да заплаче, но тя не го направи.

Леля Еви извади увит в станиол бонбон, точно както по времето, когато Поли Чалмърс бе малко момиченце с дълги плитки, които се спускаха над окъсялата й блузка, и ведро попита:

— Искаш ли бонбонче, мила?

13

Бе започнало да се здрачава.

Поли подскочи в стола и осъзна, че е задрямала. Докато се протягаше, удари едната си ръка в облегалката и към рамото й за миг пробяга остра болка. После онази гореща тръпка отново скова ръцете й и тя разбра, че най-тежкото тепърва и предстои. По-късно тази вечер или може би утре, но предстои.

Забрави за онова, което не момееш да промениш, Поли. Все пак има нещо, което зависи от теб, което можеш и трябва да промениш. Трябва да кажеш на Алън истината за Келтън. Трябва окончателно да ликвидираш този дух от сърцето си.

Но другият глас вътре в нея веднага взе връх — гневен, уплашен и креслив. Това бе гласът на гордостта, но тя остана шокирана от силата и ожесточението, с които той настояваше отминалите дни, отминалият живот да останат заровени някъде и да не бъдат ексхумирани… нито заради Алън, нито заради когото и да било друг. Краткият живот и жестоката смърт на малкия й син не трябваше да бъдат оставени на острите и хапливи хорски езици.

„Що за глупости, Триша? — питаше леля Еви в главата й — същата онази леля Еви, която бе починала на преклонна възраст, пушейки до последно любимите си цигари. — Какво значение има дали Алън ще разбере от какво е умрял Келтън? Дори и последният клюкар в този град, от Лени Псртридж до Миртъл Кийтън, да разбере — какво от това? Мислиш ли, че някой го е грижа за съдбата на детето ти след толкова години? Не се ласкай — хората отдавна са го забравили. Дори езиците си няма да почешат с теб.“

И така да е, но той бе неин. Неин, по дяволите! И в живота, и в смъртта си, Келтън е само и единствено неин. Тя също бе принадлежала само на себе си. Никой друг не я бе притежавал — нито майка й, нито баща й, нито Дюк Шийън. Онова уплашено и самотно момиче, което переше гащите си всяка вечер на ръждясалата кухненска мивка, просто защото имаше само три чифта, онова уплашено момиче, което цял живот бе треперило от страх, че всеки момент може да му излезе херпес, момичето, което понякога заставаше на прозореца над въздушната шахта, полагаше пламналото си чело върху ръцете си и плачеше — това момиче бе нейно. Спомените й за живота с Келтън през дългите нощи, когато той сучеше от сухите й гърди, а тя четеше Джон Макдоналд на фона на далечните сирени, които огласяха мръсните улици на града, също бяха нейни. Сълзите, които бе изплакала, самотата, която бе изтърпяла, дългите, облачни следобеди в ресторанта, когато се бе опитвала да избегне лепкавите ръце на Норвил, срамът, с който в крайна сметка се бе примирила, независимостта и честта, които така трудно и неубедително бе успяла да съхрани — всички тези неща бяха единствено и само нейни.

И никога нямаше да принадлежат на града.

Поли, въпросът не е в това какво принадлежи на града. Важното е какво принадлежи на Алън.

Тя бавно поклати глава, без да съзнава, че този жест на отрицание е насочен към собствените й мисли. Може би бе прекарала твърде много безсънни нощи, посрещнала твърде много мрачни утрини, за да се откаже от вътрешния си мир без битка. След време щеше каже на Алън всичко — не бе имала намерение да крие тайната си толкова дълго, но чувстваше, че още не му е дошло времето. Естествено, особено след като ръцете непрекъснато й напомняха, че през следващите няколко дни ще е в състояние да мисли само и единствено за тях.

Телефонът иззвъня. Алън. Върнал се е от обиколката и проверява как се чувства. Поли стана и отиде да се обади. Вдигна слушалката внимателно, с две ръце, готова да му каже онова, което той иска да чуе. Гласът на леля Еви се опита да се намеси, да й каже, че върши глупости, че се държи като дете, направило беля, но Поли бързо го заглуши.

— Ало? — каза ведро тя. — О, здрасти, Алън! Как си? Чудесно.

После го остави да говори и се усмихна. Ако бе обърнала поглед към огледалото, щеше да види в него жена, чиято усмивка изкривява лицето й като крясък. Но… тя просто не погледна.

— Добре, Алън. Съвсем добре.

14

Вече почти бе дошло време да тръгва за хиподрума.

Почти.

— Давай — прошепна Данфърд Кийтън, а потта се стичаше по лицето му като олио. — Хайде, давай! Давай!

Седеше приведен над „Печелившия залог“, бе разчистил всичко от бюрото си, за да направи място за играта, и почти цял ден не се бе откъсвал от нея. Беше изровил личния си екземпляр от „История на конните състезания: четиридесет години Кентъки Дерби“ и разигра поне тридесетина дербита, кръщавайки оловните кончета, както господин Гонт му бе показал. Онези, които носеха имената на крайните победители според книгата, неизменно излизаха първи и в играта. На всяка гонка, при всяко разиграване! Беше невероятно — толкова изумително, че едва към четири следобед той осъзна, че разиграва отдавна забравени състезания, след като същата вечер на хинодрума в Люистън щяха да се проведат поне десет нови.

Парите чакаха някой да ги спечели.

През последния час от едната страна на играта бе лежал днешният брой на местния „Дейли Сън“, разтворен на програмата за конните състезания, а от другата — лист, откъснат от джобното му тефтерче. На него с едър и разкривен почерк пишеше:

Първа гонка

ОГНЕНАТА ДЖОАН

Втора гонка:

ФИЛИ ДЕЛФИЯ

Трета гонка:

ЧУДОТО НА ТАМИ

Четвърта гонка:

ИЗУМИТЕЛНА

Пета гонка:

ДЖОРДЖ

Шеста гонка:

ЛЕВЕНТ

Седма гонка:

КАСКО ГРЪМОТЕВИЦАТА

Осма гонка:

НЕНАГЛЕДЕН

Девета гонка:

ТИКО-ТИКО

Часът бе едва пет следобед, а Данфърд Кийтън вече разиграваше последната гонка за вечерта. Кончетата тракаха и се носеха шеметно по пистата. Едно от тях водеше с шест дължини и прекоси финиш-линията далеч преди останалите.

Грабна вестника и отново прочете имената на тазвечершните участници. Изведнъж лицето му така засия, че той заприлича на светец.

— Малабар! — прошепна и размаха юмруци във въздуха. Моливът в едната му ръка сновеше нагоре-надолу като разхлабена игла на шевна машина. — Малабар! Тридесет към едно! Минимум тридесет към едно! Боже Господи, Малабар!

Той надраска името на листчето, хриптейки неистово, и само пет минути по-късно „Печелившия залог“ бе заключен в шкафа, а Данфърд Кийтън вече пътуваше с кадилака си към Люистън.

Девета глава

1

В десет без петнадесет в неделя сутринта Нети Коб облече палтото си и сръчно го закопча. На лицето й бе изписана непоколебима решителност. Райдър седеше на пода и гледаше стопанката си, сякаш искаше да я понита наистина ли има намерение да приключи най-после с това.

— Да, наистина — каза тя.

Райдър удари с опашка по пода, сякаш искаше да й каже: „Само така.“

— Направила съм чудесна лазаня за Поли и ще отида да й я занеса. Лампионът ми е заключен — този път съм сигурна и няма да се връщам по сто пъти да го проверявам. Няма да позволя на оная лудата полякиня да ме държи като затворник в собствената ми къща. Ако я срещна на улицата, ще й дам да се разбере! Предупредила съм я!

Трябваше да излезе. Крайно време беше. Не бе напускала къщата от два дни и бе започнала да осъзнава, че колкото повече го отлага, толкова по-трудно ще й бъде да го направи. Колкото по-дълго държеше щорите спуснати, толкова по-невъзможно щеше да й бъде да ги вдигне отново. Вече усещаше как позабравеният страх бавно се промъква.

Затова стана рано сутринта — в пет! — и направи чудесна лазаня за Поли, точно както тя я харесваше — с много спанак и гъби. Гъбите бяха от консерва, защото не бе посмяла да излезе на пазар предишната вечер, но и с тях лазанята стана хубава. Сега седеше на плота, покрита с алуминиево фолио, и чакаше някой да я занесе.

Нети взе тавата, прекоси дневната и застана на вратата.

— Бъди добро момче, Райдър. Ще се върна до час. Освен ако Поли не реши да ме почерпи кафе, тогава може и да се позабавя. Но всичко ще бъде наред, не се притеснявай. Не съм сторила нищо на чаршафите на тая луда полякиня, а ако тя ме срещне, ще й дам да се разбере.

Райдър джафна веднъж, колкото да покаже, че е разбрал и й вярва.

Тя отвори вратата и погледна навън. Нищо. Форд Стрийт бе пуста, както само провинциална улица може да бъде в неделя сутрин. В далечината две църковни камбани призоваваха вярващите: едната — баптистите на преподобния Роуз, другата — католиците на отец Бригъм.

Събирайки целия си кураж, Нети излезе под неделното слънце, остави тавата с лазаня на стъпалата и старателно заключи вратата. После се почеса с ключа по ръката, оставяйки тънки червени бразди, наведе се да вземе тавата и си помисли:

„Сега като стигнеш до съседната пряка, а момее би и по-рано, ще започнеш да си мислиш, че не си заключила вратата като хората. Е, заключи я. Остави лазанята и внимателно я заключи. А ако не си сигурна, просто погледни ръката си и си спомни, че се почеса със собствения си ключ, след като го извади от ключалката. Помни това, Нети, и когато съмненията започнат да се прокрадват в мислите ти, ще можеш да се пребориш с тях.“

Самата мисъл за това бе прекрасна, а идеята й да се бележи с ключа, бе направо страхотна. Червеният белег бе нещо реално и за пръв път през последните два дни (и почти безсънни нощи) тя наистина се чувстваше добре. Закрачи по алеята, вдигнала високо глава, стиснала устни до побеляване. Когато стигна до тротоара, спря и се огледа във всички посоки за жълтата кола на лудата полякиня. Беше решила, ако я види, да тръгне право към нея и да каже на собственичката й да я остави на мира. Но от колата нямаше и следа. Единственото превозно средство на улицата бе един стар оранжев камион, в който нямаше жив човек.

Чудесно.

Нети закрачи към дома на Поли Чалмърс, а когато я налегнаха съмненията, бързо си припомни, че кристалният лампион е скрит, че Райдър е на поста си и най-вече, че входната врата е добре заключена. Особено за последното нямаше какво да се притеснява — само трябваше да погледне избледняващите резки по ръката си, за да се увери напълно.

И така Нети вървеше, вирнала глава, а когато стигна до ъгъла, свърна, без дори да погледне назад.

2

Когато хубавелката изчезна от погледа му, Хю Прийст се изправи зад волана на оранжевия камион, който бе подкарал от гробището за автомобили в седем същата сутрин, освободи го от скорост и леко и безшумно го пусна по наклона към дома на Нети Коб.

3

Звънецът изкара Поли от унесеното състояние, което след толкова обезболяващи едва ли можеше да се нарече сън. Тя се изправи в леглото и осъзна, че е по халат. Кога ли го бе облякла? В първия момент не можа да се сети и това сериозно я притесни. После включи. Болката, както се очакваше, бе дошла съвсем по разписание — непоносима и влудяваща. Събуди я в пет. Поли стана да отиде до тоалетната и осъзна, че дори не може да си откъсне парче тоалетна хартия. Изпи едно хапче, наметна халата си и седна до прозореца да го чака да подейства. По едно време задряма и се премести в леглото.

Сега чувстваше ръцете си като керамични фигурки, изпечени до спукване. Болката бе едновременно ледена и пареща и проникваше в плътта й като плетеница от наелектризирани кабели. Тя вдигна ръце — отчайващо безжизнени, сковани ръце, грозни и нечовешки деформирани. А звънецът долу зачурулика отново.

Излезе в коридора, като държеше ръцете си отпред като куче, което моли за кокал, и се провикна:

— Кой е?

Гласът й бе дрезгав, уплътнен от съня. Езикът дращеше в устата й.

— Нети е! Добре ли си, Поли?

Нети! Боже Господи, какво търси тя пред вратата й в неделя на разсъмване?

— Добре съм! — викна отново Поли. — Трябва да облека нещо! Използван ключа си, мила!

Когато ключът затрака в ключалката, тя бързо се скри в стаята си. Погледна часовника на нощното шкафче и разбра, че би следвало отдавна да се е съмнало. Не че имаше намерение да се преоблича — халатът й беше напълно достатъчен за пред Нети. Трябваше да изпие още едно хапче. За пръв път изпитваше такава нужда от лекарства.

Но едва когато понечи да вземе таблетката, осъзна колко зле се чувства всъщност. Болкоуспокояващите стояха в стъклена чинийка на камината. Успя да сложи ръка върху чинийката, но да свие пръсти и да вземе една от таблетките, не бе но силите й. Ставите й бяха като свръзки на отдавна несмазвана машина.

Тя отново се напрегна, напрягайки цялата си воля да накара пръстите си да се свият около някоя от капсулите, ръката й се помръдна едва забележимо… и толкоз. Болката бе непоносима.

— Поли? — обади се притеснено жената отдолу.

Хората в Касъл Рок смятаха Нети за повърхностна, но когато ставаше дума за Поли, тя ставаше направо проницателна. Беше прекарала твърде много време с нея и не се хващаше лесно на номерата й. Освен това я обичаше като сестра.

— Поли, добре ли си наистина?

— Ей сега слизам, мила! — подвикна Поли, стараейки се да звучи ведро.

После се наведе над чинийката и вътрешно се замоли:

„Господи, не й позволявай да се качи горе! Не й позволявай да ме види така!“

Приведена като куче, което пие вода от паничката си, изплези език, мъчейки се да напипа някоя от таблетките. Болка, срам, ужас и най-вече черно, бездънно отчаяние обгърнаха душата й. Тя натисна с език една от таблетките, докато тя се залепи и я придърпа в устата си не като куче, а като мравояд, докопал вкусна плячка.

Когато хапчето се спусна по пресъхналото й гърло, Поли за сетен път си помисли: „Господи, бих дала всичко, за да се отърва от това. Всичко!“

4

Хю Прийст вече почти не сънуваше. Напоследък все по-рядко му се случваше да си легне в пълно съзнание. Но снощи му се яви странен сън. Той му каза всичко, което искаше да знае, всичко, което трябваше да направи.

В съня си той седеше на масата в кухнята, пиеше бира и гледаше някаква телевизионна игра, наречена „Продажбата на века“. Всичките награди в нея бяха неща, които той бе видял в онзи магазин, „Неизживени спомени“. А участниците… от ушите и очите на всички течеше кръв. Те се смееха, но изглеждаха уплашени.

И изведнъж някакъв приглушен глас завика:

— Хю! Хю! Пусни ме, Хю!

Гласът идваше от килера. Хю отвори вратата, готов да цапардоса всеки, който се изпречи насреща му. Но в килера нямаше никой. Цареше обичайната бъркотия от обувки, дрехи, рибарски принадлежности и двете му пушки.

— Хю!

Гласът идваше от рафта.

Хю вдигна глава. Беше лисичата опашка. Говореше опашката, но той веднага разпозна този глас. Това бе гласът на Лийлънд Гонт. Хю взе опашката в ръцете си и отново се наслади на галещата й мекота — нежна като коприна, топла като вълна и все пак толкова различна от тях.

— Благодаря ти, Хю — каза опашката. — Вътре наистина е задушно. Пък и си оставил някаква стара лула на рафта… Господи, как смърди!

— Искаш ли да те преместя на друго място? — попита той и дори в съня си се почувства глупаво, че говори на някаква си лисича опашка.

— Не, започнах да свиквам. Но трябва да си поговорим. Ти трябва да свършиш нещо, забрави ли? Обещал си.

— Лудата Нети ли? Знам, трябва да й извъртя номер.

— Точно така — каза опашката — и трябва да го направиш още щом се събудиш. Затова слушай.

И Хю заслуша.

Лисичата опашка му бе казала, че няма да има никой в дома на Нети, освен кучето, но сега, застанал пред вратата, той реши, че ще е по-разумно все пак да почука. Отвътре се чу драскане на кучешки нокти по дървен под и толкоз. Хю почука отново, за всеки случай. От другата страна на вратата се разнесе кратък, но свиреп лай.

— Райдър? — извика мъжът.

Лисичата опашка му бе казала, че така се казва кучето. Той си помисли, че това е съвсем прилично име за куче, нищо, че го е измислила такава откачалка като Нети Коб.

Райдър отново изджафка, този път не така свирепо.

Хю извади връзка ключове от горния джоб на якето си и я огледа. Имаше тази връзка от много отдавна и вече не си спомняше кой ключ за къде е, но на нея бяха и четири шперца, които се различаваха от пръв поглед. Точно те му трябваха.

Огледа се наоколо, видя, че улицата е все така пуста, и започна да пробва ключовете един по един.

5

Когато Нети видя пребледнялото и подпухнало лице на Поли, личните й страхове, които по целия път насам я бяха разяждали отвътре като червеи, веднага се изпариха. Дори не й се наложи да погледне ръцете на Поли, застинали като изкуствени на нивото на талията й (в такива моменти бе ужасно болезнено да ги спусне до тялото си), за да разбере какво е положението.

Лазанята веднага бе захвърлена безцеремонно на масата. Дори да беше паднала на земята, тя едва ли щеше да й обърне внимание. От изнервената до крайност самотница, която хората от Касъл Рок бяха свикнали да виждат по улиците, от жената, която изглеждаше сякаш бяга от духове, дори когато просто отиваше до пощата, нямаше и следа. Това тук бе друга Нети — Нети на Поли Чалмърс.

— Бързо — каза тя рязко. — Влизай в дневната. Ще донеса загряващите ръкавици.

— Нети, добре съм — каза немощно Поли. — Току-що изпих едно хапче, сигурна съм, че след няколко минути…

Но тя вече я държеше през рамо и я водеше към дневната.

— Какво стана? Да не би да си спала върху тях?

— Съмнявам се, щях да се събудя. Просто… — засмя се с усилие жената. — Просто боли. Знаех си, че няма да съм добре днес, но нямах и представа, че ще е чак така. Загряващите ръкавици няма да помогнат.

— Не се знае. Понякога ти помагат. Сега сядай тук.

Тонът й не търпеше възражение. Тя настани Поли в отрупан с възглавници фотьойл и слезе да вземе ръкавиците. Поли отдавна се бе отказала да ги използва, но Нети, изглежда, продължаваше да изпитва към тях почти суеверна почит. Алън веднъж ги бе нарекъл „панацеята на Нети“ и двамата много се смяха на това.

Болната седеше, отпуснала вдървените си ръце върху облегалките на фотьойла, и замечтано гледаше към дивана, на който двамата с Алън се бяха любили в петък вечерта. Тогава ръцете изобщо не я бяха измъчвали. Господи, сякаш бяха минали векове от петък насам! Хрумна й, че насладата, макар и силна и дълбока, всъщност е нещо призрачно и ефимерно. Любовта може и да кара Земята да се върти, но Поли бе убедена, че именно стоновете на страдащите и измъчените движат вселената около огромната й въображаема ос.

„Проклет диван — помисли си тя. — Проклет празен диван. За какво си ми сега?“

Нети се върна със загряващите ръкавици. Те приличаха на капитонирани ръкохватки, свързани с пластифициран кабел. От гърба на лявата се спускаше шнур с щепсел. Поли бе прочела за тях в някакво списание и се бе обадила в Националната фондация на болните от артрит, за да чуе, че ръкавиците наистина носят временно облекчение в някои случаи. Когато показа рекламата на доктор Ван Ален, той веднага изпя рефрена, до болка познат още преди две години: „Е, поне няма да навреди.“

— Нети, сигурна съм, че след няколко минути…

— … ще се почувстваш по-добре — довърши изречението й тя.

— Да, сигурна съм. И може би това ще ти помогне. Дай си ръцете, Поли.

Тя се предаде. Нети хвана ръкавиците за краищата, разтвори ги и ги постави върху ръцете й с прецизността на сапьор, който покрива купчина С–4 с азбестово одеяло. Движенията й бяха нежни, тренирани и внимателни. Поли не вярваше, че ще има някакъв ефект от ръкавиците, но… видимата загриженост на Нети вече даваше резултат.

Нети хвана щепсела, коленичи и го пъхна в контакта на стената. Ръкавиците започнаха леко да бръмчат и първите топли вълни погалиха кожата й.

— Толкова си добра с мен — каза разчувствана Поли.

— Глупости! — отвърна Нети. — Какво толкова!? — В гласа й се долавяше вълнение, очите й проблясваха. — Поли, не ми е работа да ти се бъркам, но просто не мога да си мълча повече. Трябва да направиш нещо за клетите си ръце. Просто трябва. Не може да продължава така.

— Знам, скъпа. Знам. — Поли положи неистови усилия да преодолее стената, която депресията бе издигнала около съзнанието й. — Всъщност какво те води насам, Нети? Сигурно не си дошла само, за да опаковаш ръцете ми.

Нети се оживи.

— Направих ти лазаня!

— Сериозно!? О, Нети, не трябваше!

— Така ли мислиш? Е, аз не съм на това мнение. Не те виждам да готвиш в близките дни. Ще пъхна тавата в хладилника.

— Благодаря ти. Много ти благодаря.

— Радвам се, че ти сготвих. Сега като ти виждам състоянието, ми става още по-драго. — Тя тръгна към кухнята и преди да излезе, се обърна да погледне Поли. Един слънчев лъч попадна на лицето й и ако в този миг Поли не бе така зашеметена от собствената си болка, тя със сигурност щеше да забележи колко изпито и уморено бе то.

— Да не си помръднала от стола!

Поли избухна в смях, който изненада и двете.

— Не мога! Вързана съм!

След миг от кухнята се чу хлопването на вратата на хладилника и Нети извика:

— Да сложа ли кафе? Искаш ли?

— С удоволствие — отвърна Поли. Ръкавиците бръмчаха по-силно сега и топлината им бе станала по-осезаема. Или наистина помагаха, или хапчето бе започнало да действа, за разлика от онова в пет сутринта. — Стига да не те задържам, Нети…

Тя се показа на вратата. Беше си сложила престилка и стискаше старо калаено джезве в едната ръка. За нищо на света не би направила кафе в компютризираната кафе-машина, с която Поли се бе сдобила наскоро… а и Поли не можеше да не признае, че кафето ставаше къде-къде по-добро в калаеното джезве.

— Никъде не ми е толкова приятно — отвърна гостенката. — Освен това къщата е заключена отвсякъде, а Райдър е на поста си.

— Сигурна съм — усмихна се Поли.

Прекрасно познаваше Райдър. Той тежеше всичко на всичко осем килограма и подлагаше коремчето си за любимото почесване на всеки, който се озовеше пред прага — бил той пощальон, инкасатор или амбулантен търговец.

— Мисля, че тя и без това е решила да ме остави на мира — каза Нети. — Предупредих я. Не съм я виждала да се мотае наоколо оттогава, така че сигурно най-после се е сетила, че говоря сериозно.

— Какво? Кого си предупредила? — попита Поли, но Нети вече се бе шмугнала обратно в кухнята, а тя наистина бе вързана за фотьойла с тия ръкавици и не можеше да се помръдне.

Когато Нети се върна с таблата с кафе, перкоданът вече бе започнал да замъглява съзнанието на Поли и тя бе забравила за странната забележка на приятелката си. В крайна сметка странните приказки не бяха нещо необичайно за нея.

Нети сложи захар и сметана в кафето на Поли и поднесе чашата пред устните й. После двете се разприказваха за това-онова и не след дълго разговорът се завъртя около новия магазин. Нети отново й разказа за това как си е купила кристалния лампион, но този път й спести почти детското въодушевление, което Поли бе очаквала, имайки предвид какво невероятно събитие е тази покупка в живота й. Разговорът обаче я подсети за бележката, която господин Гонт бе изпратил в кутията за сладкиш.

— Щях да забравя — господин Гонт ме покани да намина днес следобед. Имал нещо, което щяло да ме заинтригува.

— Не мислиш да ходиш, нали? С тия ръце…

— Не знам. Чувствам се малко по-добре. Ръкавиците май наистина помогнаха този път. Освен това не ми се ще да стоя цял ден тук — каза Поли и хвърли умоляващ поглед към Нети.

— Ами… какво да ти кажа… — Изведнъж нещо й хрумна.

— Ако искаш, мога да мина оттам на път за вкъщи и да го попитам дали би те посетил у дома.

— Глупости, Нети. Изобщо не ти е на път!

— Две преки — голяма работа! — отвърна тя и я погледна дяволито. — Освен това може пък да има още някоя кристална прелест. Не че имам пари, но какво ми пречи да разгледам.

— И все пак да го каниш тук…

— Ще му обясня каква е ситуацията — каза решително Нети и започна да прибира нещата върху таблата. — Защо не, търговците често правят демонстрации по домовете.

Поли я гледаше с въодушевление и обич.

— Знаеш ли, Нети, много си различна, когато си тук.

— Така ли?

— Да.

— В какъв смисъл?

— В положителен. Както и да е. Мисля, че ще се разходя до „Неизживени спомени“, стига болките да не започнат пак, но ако наистина имаш път натам…

— Имам. — В очите на Нети грееше зле прикрито желание. Веднъж изникнала, идеята й да посети магазина вече се бе превърнала в задължение. Грижите й към Поли се бяха отразили като мехлем на нервите й.

— … и завариш господин Гонт, дай му телефонния ми номер и го помоли да ми се обади, ако е пристигнало онова, което иска да ми покаже. Става ли?

— Става — отвърна тя и стана да отнесе таблата в кухнята.

После свали престилката, наметна палтото си и се върна да свали ръкавиците от ръцете на Поли. Тя отново й поблагодари, не само за лазанята. Ръцете още я боляха, но болката бе съвсем поносима. Освен това можеше да движи пръстите си.

— Няма за какво да ми благодариш — отвърна й Нети. — Знаеш ли? Наистина изглеждаш по-добре. Цветът се върна на лицето ти. Като те видях сутринта, направо се уплаших. Искаш ли да направя нещо друго, преди да тръгна?

— Не, няма какво. — Поли се протегна и тромаво хвана ръката й. — Толкова се радвам, че дойде.

В редките случаи, в които Нети се усмихваше, тя го правеше с цялото си лице — сякаш слънце блясваше зад тъмен облак.

— Обичам те, Поли.

— И аз — отвърна развълнувана тя.

Нети си тръгна.

Поли не знаеше, че я вижда за последен път жива.

6

Входната врата на Нети Коб не беше по-сложна за отваряне от кутия с бонбони. Първият ключ, който Хю напипа, след малко наместване освободи езичето.

Малко кученце, жълто, с бяло петно на гърдите, седеше на пода в антрето. То излая кратко и строго, когато едрата сянка на мъжа скри от очите му яркото утринно слънце.

— Ти трябва да си Райдър — каза тихо той и бръкна в джоба си.

Кученцето джафна отново и се търкулна по гръб, вирнало четирите си лапи във всички посоки.

— Я! Много мило! — зачуди се Хю.

Райдър тупна с опашка по дървения под вероятно в знак на съгласие. Хю затвори вратата и клекна до кучето. С едната си ръка почеса гърдите на Райдър, напипвайки онова вълшебно място, което по някакъв начин е свързано със задната дясна лапа и я кара да подскача смешно във въздуха, а с другата извади швейцарското си ножче от джоба на якето.

— Ти нали си добро момче? — заприказва му той. — Да, добро момче.

После спря да го чеше и извади някаква бележка от ризата си. На нея с разкривения му ученически почерк бе написано съобщението, което лисичата опашка му бе продиктувала — Хю беше седнал да го запише още преди да се облече сутринта, само и само да не забрави някоя дума.

Той извади тирбушона, скрит в един от улеите на ножче и надяна бележката на него. После сграбчи дръжката в силния си юмрук, прокара тирбушона между пръстите си и със свободната си ръка отново започна да чеше Райдър, който през цялото време бе лежал по гръб, кротък като мушица, вперил радостен поглед в него.

— Я какво добро момче си бил. Ти май си най-доброто кученце, а? — говореше Хю и не спираше да чеше пухкавото коремче на кучето. Райдър умираше от удоволствие и весело риташе със задните си лапи, като че кара невидимо колело. — Да, добро момче. А знаеш ли какво си имам аз? Имам си лисича опашка! Да-а-а!

Той насочи тирбушона с бележката към бялото петно на гърдите на Райдър.

— А знаеш ли какво още? Мисля да я задържа!

Ръката, която допреди секунди галеше кученцето, сега го притискаше към пода, а другата ръгаше тирбушона в гърдите му — веднъж, два, три пъти. Бликна топла кръв и оплиска и двете ръце на Хю. Кучето пририта, пририта и се отпусна безжизнено на пода. Никой вече нямаше да чуе строгия му, но безобиден лай.

Мъжът се изправи. Сърцето блъскаше да изскочи от гърдите му. Изведнъж се почувства толкова ужасно от това, което бе сторил, че едва не му прилоша. Луда или не, Нети беше сам-сама на тоя свят, а той бе убил може би единствения й истински приятел.

Обърса окървавените си ръце в ризата. На тъмната вълна петната почти не се забелязваха. Не можеше да откъсне поглед от кучето. Нима наистина го бе направил? Да, наистина. Знаеше го, но му беше трудно да го повярва. Сякаш бе изпаднал в някакъв транс или нещо подобно.

Вътрешният му глас, онзи, който от време на време му говореше за срещите на Анонимните алкохолици, изведнъж се обади.

„Да. И след време може би ще съумееш да го повярваш. Но не се заблуждавай. Не си бил във никакъв транс. Много добре знаеше какво вършиш.

И защо.“

Обзе го паника. Трябваше веднага да се махне оттук. Отстъпи бавно назад и едва не извика, когато се блъсна в затворената врата. Затърси гърбом дръжката, напипа я, отвори вратата и се измъкна от дома на Нети. Озовал се най-после навън, той се огледа трескаво наоколо, сякаш очакваше да види половината град, събран в двора на Нети Коб. На улицата нямаше жив човек. Само едно момченце се изкачваше по стръмното с колелото си. То мина покрай Хю, без дори да го погледне, и след него остана само звънът на църковните камбани. Този път приканваха методистите.

Хю забърза надолу по тротоара. Повтаряше си да не тича, но все пак стигна до камиона почти на бегом. Отвори вратата, пъхна се зад волана и понечи да мушне ключа в стартера. Три или четири пъти проклетият ключ се изплъзваше от разтрепераните му пръсти и накрая му се наложи да хване китката си със свободната ръка, за да го пъхне на мястото му. По челото му изби пот. Беше преживял много утрини след безпаметно пиянство, но никога не се бе чувствал така — сякаш треска изгаряше тялото му.

Камионът запали с рев и изпусна облак син дим. В паниката кракът на Хю се изплъзна от съединителя и тежката машина подскочи и угасна. Хриптейки като обезумял, той отново запали двигателя и свърна зад ъгъла с бясна скорост.

Още преди да стигне до гробището за автомобили и да смени камиона със стария си очукан буик, вече бе забравил за Райдър и за ужасните неща, които бе правил с тирбушона. Други мисли занимаваха съзнанието му. Много по-важни и много по-тревожни. По пътя към къщи изведнъж го обзе почти налудничава увереност, че някой е бил в дома му, докато го е нямало, и че този някой е откраднал лисичата опашка.

Хю натисна газта, профуча по пустите улици и спря на сантиметри от разнебитената си веранда сред облаци прахоляк. Скочи от колата и хукна презглава по стълбите. Нахлу като хала в къщата, изтича до килера, отвори с трясък вратата и застанал на пръсти, започна да опипва най-горния рафт с разтреперани ръце.

Отначало не напипа нищо. Обзе го някаква смесица от гняв и ужас. А после ръката му потъна в меката и пухкава материя, която не беше нито коприна, нито вълна. Изведнъж душата му се изпълни с невероятно спокойствие и удовлетворение. Това чувство бе за него като храната за гладуващите, като съня за уморените… като хинина за трескавите. Стакатото в гърдите му най-после утихна. Той извади лисичата опашка от скривалището й, седна на масата в кухнята, положи опашката на месестите си бедра и започна да я гали с две ръце. Седя така повече от три часа.

7

Момчето, което Хю видя, но не можа да разпознае, онова с колелото, бе Брайън Раск. Той също бе имал своя странен сън предишната нощ, вследствие на което бързаше по свои си задачи.

В съня му седмият мач от Световната серия тъкмо започваше — онази Световна серия от времето на Елвис, с нейното неизменно дерби „Доджърс“ срещу „Янкийс“. Санди Коуфакс загряваше встрани от игрището и говореше с Брайън Раск. Казваше му какво трябва да направи. Обясняваше му всяка стъпка, всяко действие и Брайън прекрасно разбираше за какво става дума.

Проблемът бе, че момчето просто не искаше да прави повече номера.

Беше му ужасно трудно да спори с бейзболна звезда като Санди Коуфакс, но все пак се опитваше.

— Не ме разбирате, господин Коуфакс. Трябваше да изиграя един номер на Уилма Джърсик, направих го и толкоз.

— Е? — недоумяваше Санди Коуфакс. — Какво искаш да кажеш?

— Ами такава беше уговорката — осемдесет и седем цента и един трик.

— Сигурен ли си, малкият? За един трик ли се разбрахте? Да си чул нещо като „не повече от един“? Нещо така по-юридическо?

Брайън не можеше да си спомни добре, но мисълта, че са го хванали натясно все по-силно глождеше съзнанието му. Чувстваше се като мишка в капан, заклещен, със сиренце в устата.

— Нека ти кажа нещо, малкия. Сделката…

Той млъкна, пое дълбоко въздух, засили се и запрати топката в ръцете на прихващача отсреща. Когато прахолякът около ръкавицата се разсея, момчето с ужас установи, че познава очите, които го гледаха през маската на прихващача. Това бяха очите на господин Гонт.

Санди Коуфакс посрещна удара на господин Гонт, а после се обърна към Брайън и го погледна със стъклените си кафяви очи.

— Сделката е такава, каквато аз кажа, малкия.

Брайън изведнъж осъзна, че очите на Санди Коуфакс всъщност изобщо не бяха кафяви, а сини. В съня това му се стори напълно естествено — в крайна сметка Санди Коуфакс и господин Гонт бяха едно и също лице.

— Ако…

Коуфакс/Гонт вдигна ядосано ръка.

— Чуй ме, малкият. Ненавиждам тази дума. От всички думи на света, тази е може би най-отвратителната. Знаеш ли какво е „ако“, малкият? Онова, което излиза от задника ти.

Мъжът в демодирания екип на „Бруклин Доджърс“ скри бейзболната топка в ръкавицата си и застана очи в очи с Брайън. Наистина беше Лийлънд Гонт. Момчето се смрази от ужас.

— Разбрахме се да направиш номер на Уилма, Брайън, но никога не съм ти казвал, че ще се свърши само с една-единствена шегичка. Така ти се е сторило, малкият. Вярваш ли ми или искаш да чуеш запис на разговора ни?

— Вярвам ви — отвърна Брайън. Вече почти заекваше. — Вярвам ви, но ако…

— Какво ти казах за тая дума?

Момчето наведе виновно глава и тежко преглътна.

— Има още много хляб да изядеш, докато се научиш да пазариш като хората. Както и всички останали в Касъл Рок. Но нали затова съм тук — да ви обуча в тънкото изкуство на пазарлъците. Имаше навремето един човек, Поп Мерил, който поназнайваше нещо за тоя занаят, но той отдавна не е между живите. — Той се усмихна, разкривайки големите неравни зъби на Лийлънд Гонт на фона на длъгнестото лице на Санди Коуфакс. — А за сделките, Брайън, има много да се учиш.

— Но…

— Никакво „но“ — прекъсна го Коуфакс/Гонт и го изгледа сурово изпод козирката на бейзболната шапка. — Господин Гонт си знае работата. Можеш ли да го кажеш, Брайън?

Той преглътна два-три пъти, но от устата му не излезе нито звук. В очите му запариха сълзи.

Огромна, студена длан го сграбчи за рамото.

— Казвай!

— Господин Гонт… — Брайън преглътна отново, за да освободи място за думите. — Господин Гонт си знае работата.

— Точно така, малкия. Което значи, че ще правиш каквото аз ти кажа, защото иначе…

Момчето събра цялата си воля и направи едно последно усилие.

— Ами ако откажа? Ако не се съглася, защото не разбирам… правилата?

Коуфакс/Гонт извади бейзболната топка от ръкавицата си, сви юмрук около нея и от шевовете й се процедиха капчици кръв.

— Ти просто не можеш да откажеш, Брайън — каза спокойно той. — Късно е вече. Това е седмият мач от Световната серия. Всички пилци са в клетките, дошло е време да ги броим. Само се огледай. Хайде, огледай се!

Брайън погледна наоколо и се вцепени — стадионът се пукаше по шевовете от хора… които момчето познаваше до един. Видя майка си и баща си, седнали на треньорската скамейка редом до малкия му брат Шон. На първия ред, с коли и хот-дог в ръцете, се бяха подредили всичките му съученици от часовете по изговор, заедно с мис Ратклиф и тъпия й приятел Лестър Прат. Целият шерифски офис на Касъл Рок седеше на скамейките и пиеше бира от картонени чашки със снимките на участничките в тазгодишния конкурс „Мис Рейнголд“. Съученици, приятели, местни величия, Майра и Чък Ивънс, лелите, чичовците и братовчедите му — всички бяха там.

А когато Коуфакс/Гонт отново запрати окървавената топка към прихващача, Брайън видя, че зад маската този път е лицето на Хю Прийст.

— Ще те прегазя, приятелче — озъби се Хю и върна топката. — Ще те размажа на асфалта.

— Виждаш ли, малкият, вече не става дума само за някаква си снимка — каза му Коуфакс/Гонт. — Разбираш ме, нали? Когато се съгласи да оплескаш с кал чаршафите на Уилма Джърсик, ти сложи началото на нещо. Както шумен турист предизвиква лавина с виковете си. Сега изборът ти е съвсем прост — продължаваш… или се отказваш и си мъртъв.

В съня си Брайън се разплака. Разбираше. Разбираше всичко. Но вече нищо не можеше да промени.

Гонт отново стисна топката. Пръстите му потънаха в плътната й бяла обвивка и по шевовете отново рукна кръв.

— Ако не искаш всички в Касъл Рок да разберат, че ти си бил онзи, който е предизвикал лавината, по-добре прави, каквото ти казвам.

Той вече хлипаше.

— Когато сключваш сделки с мен, малкият — каза Гонт, заемайки позиция за поредното хвърляне, — помни две неща: господин Гонт си знае работата… и сделката не е приключила, докато господин Гонт не каже.

Той запрати топката към прихващача с онази сръчност, която бе направила Санди Коуфакс звезда (или поне такова бе мнението на бащата на Брайън), но при допира с ръкавицата на Хю Прийст топката експлодира. Кръв, коса и парчета плът се разлетяха в ясното есенно небе.

Брайън Раск се събуди и дълго плака.

8

Сега бе тръгнал да изпълни заръката на господин Гонт. Не бе срещнал трудности да се измъкне от къщи — просто каза на майка си, че не иска да ходи на църква, защото го боли стомахът (което всъщност си беше самата истина). Когато родителите му излязоха, той бързо се зае с приготовленията.

Беше му тежко да върти педалите на колелото, но още по-трудно успяваше да го балансира заради кошницата за пикник в малкия багажник. Тя тежеше като олово и когато стигна до дома на Джърсик, Брайън едва дишаше. Този път нямаше колебание, нито пробно звънене на вратата, нито предварително репетирана историйка. В къщата нямаше жив човек. В съня Лийлънд Гонт му бе казал, че семейство Джърсик ще останат дълго след литургията в единадесет, за да обсъждат предстоящата Вечер в казиното, а после ще ходят на гости у приятели. Брайън нямаше основание да не му вярва. Единственото, което искаше, бе да приключи с тази отвратителна работа, колкото е възможно по-бързо. А след това щеше да се прибере вкъщи и да прекара остатъка от деня в леглото.

Той повдигна кошницата за пикник с две ръце и я свали на тревата. Беше зад оградата и никой не можеше да го види. Щеше да вдигне доста шум с онова, което му предстоеше да направи, но Гонт му бе казал да не се притеснява. Повечето от живеещите на Уилоу Стрийт били католици и задължително посещавали литургията в единадесет. Брайън не знаеше дали това е истина или не, но със сигурност знаеше две неща: че господин Гонт си знае работата и че сделката не е приключила, докато господин Гонт не каже.

А сделката бе именно това.

Брайън отвори кошницата. Вътре имаше десетина камъка, увити в листове от ученическата му тетрадка. На всеки лист с големи букви пишеше:

Момчето взе един от камъните, отдалечи се на десетина стъпки от панорамния прозорец на дневната на семейство Джърсик и замахна. Поколеба се за миг, а после, също като Санди Коуфакс в седмия мач от Световната серия, запрати камъка към стъклото. Чу се пронизителен трясък, последван от глухото тупване на камъка върху мекия килим вътре. Звукът на счупено стъкло имаше особен ефект върху Брайън. Страховете му го напуснаха, а отвращението му към тази работа — която и най-развихреното въображение не можеше да определи като безобиден номер — изведнъж се изпари. Звукът на счупено стъкло го възбуждаше… караше го да се чувства както когато си мечтаеше за мис Ратклиф. Но мечтите бяха нещо въображаемо, а това тук… Това тук бе самата действителност.

Изведнъж той си даде сметка, че повече от всякога иска да запази снимката на Санди Коуфакс за себе си. Беше открил още една истина за вещите и странните психологически състояния, които те предизвикват: колкото по-дълго се бориш за нещо, толкова по-силно го желаеш.

Брайън взе още два камъка и се доближи до счупеното стъкло. Погледна вътре и видя камъка, който току-що бе хвърлил. Той лежеше на пода между кухнята и дневната и изглеждаше толкова абсурдно — като гумен ботуш на църковен олтар или пък роза на двигателя на някой трактор. Единият от ластиците, с които бе закрепена бележката, бе изхвръкнал, но другият си беше на мястото. Момчето извърна глава и погледът му попадна на новото „Сони“ на семейство Джърсик.

Той се засили, замахна и камъкът удари телевизора право в десятката. Кинескопът изкънтя на кухо, присветна и върху килима се изсипа дъжд от стъкла. Телевизорът се разклати на стойката си, но не падна.

— Удар номе-е-ер… две! — смутолеви Брайън и се изхили злобно.

После запрати втория камък по някакви керамични съдинки на масата до дивана, но не уцели и удари стената, отронвайки част от мазилката.

Хвана дръжката на кошницата за пикник с две ръце и я завлече от едната страна на къщата. Счупи два прозореца и се премести отзад. Запрати един камък с размерите на самун хляб през горната част на кухненската врата, а после хвърли още няколко през дупката. Един от тях разби на парчета кухненския робот, който стоеше на плота, а другият потроши стъклената врата на микровълновата фурна и се настани вътре.

— Удар номе-е-ер… три! — извика Брайън и така се разсмя, че едва не подмокри гащите си.

Когато въодушевлението му отмина, той завърши обиколката на къщата. Кошницата вече беше по-лека и можеше да я носи с една ръка. С последните три камъка счупи прозорците на мазето, които се подаваха зад есенните цветя на Уилма, и накрая оскуба част от цветовете. Приключил със задачата, той затвори кошницата, върна се при колелото, натовари я отгоре и тръгна към къщи.

Семейство Мизлабурски живееха непосредствено до Джърсик. Когато Брайън излезе от двора на Джърсик, госпожа Мизлабурски отвори вратата и излезе на площадката. Беше облечена в яркозелен халат, със сигнално червена забрадка на главата и приличаше на коледна картичка.

— Какво става, момче? — попита тя рязко.

— Не знам точно. Мисля, че господин и госпожа Джърсик се карат — отвърна той, без да спира. — Тъкмо бях тръгнал да ги питам дали имат нужда някой да им рине снега през зимата, но като видях каква е работата, реших да дойда друг път.

Госпожа Мизлабурски хвърли бегъл поглед към къщата на Джърсик, но през оградата се виждаше само вторият етаж.

— Ако бях на твое място изобщо нямаше да се връщам — каза тя. — Тази жена ми напомня за ония малки рибки в Южна Америка, които могат да изядат цяла крава.

— Пираните ли?

— Да, точно те.

Брайън продължаваше да върти педалите. Вече се отдалечаваше от жената със зеления халат и червената забрадка. Сърцето му биеше, но нито по-силно, нито по-учестено от обикновено. Част от него беше убедена, че все още сънува. Изобщо не се чувстваше на себе си. Не можеше да си представи, че това е същият онзи Брайън Раск, който получаваше само петици и шестици в училище, който беше член на Ученическия съвет и чието поведение винаги бе „примерно“.

— Тая в най-скоро време ще убие някого! — викна подире му съседката. — Помни ми думата!

— Няма да се учудя! — промърмори запъхтян той.

Наистина прекара остатъка от деня в леглото. При нормални обстоятелства това би притеснило Кора, дори дотолкова, че да заведе Брайън на лекар, но в този ден тя почти не забеляза, че синът й не се чувства добре. Всичко беше заради очилата, които господин Гонт й бе продал — откакто ги имаше, тя просто не можеше да мисли за друго.

Брайън стана към шест часа, петнадесет минути преди баща му да се върне от целодневен риболов с приятели. Взе си „Пепси“ от хладилника и веднага надигна кутията. Чувстваше се по-добре.

Чувстваше се сякаш окончателно е изпълнил своята част от задълженията по сделката с господин Гонт.

Дори му хрумна, че търговецът наистина си знае работата.

9

Без дори да подозира каква неприятна изненада я очаква вкъщи, Нети Коб бодро крачеше по Мейн Стрийт към „Неизживени спомени“. Макар че бе неделя, тя почти бе сигурна, че ще намери магазина отворен и не се излъга в очакванията си.

— Госпожо Коб! — възкликна Лийлънд Гонт, като я видя на вратата. — Толкова се радвам да ви видя!

— Аз също, господин Гонт — отвърна тя и наистина беше така.

Той пристъпи напред и й подаде ръка, но Нети се измъкна от ръкостискането. Това бе ужасно невъзпитано, но просто не можеше да се въздържи. Слава Богу, господин Гонт прояви разбиране. Усмихна се, затвори вратата след нея и с бързината на професионален покерджия, обърна табелката на вратата.

— Заповядайте, госпожо Коб! Моля ви, седнете!

— Е, добре… но идвам само за да ви кажа, че Поли… Поли е…

Почувства се някак странно. Не точно зле, но странно. Като замаяна. Седна тромаво в един от плюшените фотьойли, а после, когато очите на господин Гонт се впериха в нейните, сякаш целият свят се побра в тях.

— Поли не се чувства добре, нали? — попита той.

— Да — отвърна Нети с облекчение. — Ръцете й, нали знаете…

— Артрит, знам, животът е тежък, а накрая умираш, Нети. — Очите му продължаваха да растат. — Но няма нужда да й се обаждам… или да я посещавам у дома. Ръцете й са по-добре вече.

— Така ли? — попита отнесено тя.

— Бъди сигурна! Още я болят, което е чудесно, но болката не е такава, че да не може да излезе от къщи, а това е още по-радостно, нали, Нети?

— Да — отвърна немощно, но нямаше и представа с какво се съгласява.

— А на теб — каза Гонт с най-веселия си глас — ти предстои голям ден, Нети.

— Така ли?

Това беше новост за нея — бе имала намерение да прекара следобеда в любимия си фотьойл с плетка в ръка, гледайки телевизия заедно с Райдър.

— Да, изключителен ден. Защо не си починеш малко тук, докато донеса нещо. Искаш ли?

— Да…

— Добре. А защо не затвориш очи? Почини си хубаво, Нети!

Тя послушно затвори очи. След неизвестно време господин Гонт се върна и й каза да ги отвори отново. Нети се подчини и изпита силно разочарование. Когато някой ти каже да си затвориш очите, винаги очакваш с нещо да те изненада. Тя се бе надявала, че когато отвори очи, той иде й поднесе поредния кристален лампион, но в ръцете му нямаше нищо с изключение на едно тесте листчета. Те бяха малки и розови и на всяко от тях пишеше:

КВИТАНЦИЯ ЗА ПЪТНО НАРУШЕНИЕ

— О! — възкликна тя. — Помислих си, че ще ми донесете цветен кристал.

— Смятам, че вече няма да имаш нужда от кристали, Нети.

— Нима? — Разочарованието отново сви сърцето й, този път по-силно.

— Да. Жалко, но е факт. И все пак мисля, че си спомняш какво ми обеща. Помниш, нали?

— Да — отвърна тя. — Искате да направя някакъв номер на Бъстър. Да сложа някакви листчета в къщата му.

— Точно така, Нети. Много добре. Пазиш ли ключа, който ти дадох.

Бавно, като под вода, тя извади ключа от джоба на палтото си и го показа на Гонт.

— Браво! — каза й мило. — А сега го прибери обратно да не се загуби. Чудесно. Ето ти и листчетата.

Той сложи тестето в едната й ръка, а в другата пъхна ролка лепенки.

Някъде вътре в съзнанието на Нети светна червена лампа, но тя бе слаба и далечна и остана незабелязана.

— Дано не ми отнеме много време. Трябва да се прибирам вече. Райдър сигурно е огладнял. Райдър е кучето ми.

— Да, знам — каза господин Гонт и я дари с широка усмивка. — Но имам чувството, че той днес не е особено гладен. Освен това съм сигурен, че няма да се изпишка на килима.

— Но…

Той докосна устните й с един от дългите си пръсти и тя усети, че всеки момент ще повърне.

— Не! — проплака. — Недейте, отвратително е.

— И други са ми го казвали. Но ако не искаш да се държа отвратително с теб, Нети, никога не ми казвай тази противна дума.

— Каква дума?

— „Но“. Ненавиждам това „но“. Без него светът щеше да бъде къде-къде по-хубав. Кажи ми нещо друго, Нети, нещо, което обичам. Нещо, което направо обожавам.

— Какво?

— Кажи това: Господин Гонт си знае работата.

— Господин Гонт си знае работата — повтори Нети и още преди думите да излязат от устата й, тя си даде сметка колко верни са те.

— Господин Гонт винаги си знае работата.

— Господин Гонт винаги си знае работата.

— Да, точно като Господ — изсмя се злокобно той, а очите му бързо потъмняха през зелено и кафяво до черно. — А сега, Нети, слушай внимателно! Трябва само да ми направиш една малка услуга, а после си свободна да си вървиш. Разбираш ли ме?

Нети разбираше и слушаше много внимателно.

Десета глава

1

Саут Перис[1] е малко и занемарено градче на осемнадесет мили от Касъл Рок. Освен него в Мейн има още много други, които носят имена на европейски градове и държави — имаме си Мадрид (или Мед-дрид, както го произнасят местните), Швеция, Етна, Кале, Кембридж и Франкфурт. Може би някой знае как и защо толкова много селища за били наречени с такива екзотични имена, но не и аз.

Знам обаче, че преди двадесетина години един много добър френски готвач решил да се премести от Ню Йорк и да отвори собствен ресторант около езерата на Мейн. А после преценил, че едва ли има по-добро място за едно такова начинание от градче, наречено Саут Перис, и дори вонята от кожарската фабрика не могла да го разубеди. Резултатът бил един ресторант на име „Морис“. И до ден-днешен е там, на шосе 117 край линията, врата срещу врата с „Макдоналдс“. Именно в „Морис“ Данфърд „Бъстър“ Кийтън заведе жена си на обяд в неделя, 13 октомври.

Миртъл бе прекарала почти целия ден в щастливо опиянение и причината за това не бе в прекрасната храна на „Морис“. През последните няколко месеца — всъщност почти година — да се живее с Данфърд бе просто отвратително. Той се сещаше за нея само колкото да й се разкрещи. Самочувствието й, което и без това не беше на кой знае какво ниво, падна още по-ниско. Като всяка жена Миртъл знаеше, че за да нараниш някого, не е нужно да използваш юмруците си. Езикът често вършеше по-добра работа. А Данфърд Кийтън знаеше как да използва своя и през последната година бе направил хиляди невидими рани с острите му краища.

Тя не знаеше нищо за хазарта — съвсем искрено вярваше, че той ходи на хиподрума само за да гледа. Не знаеше и за злоупотребите. Беше подочула, че някои от роднините на Данфърд са имали проблеми със здравето, но не свързваше поведението на мъжа си с това. Той не пиеше до забрава, не излизаше гол по улиците, не си говореше сам и тя нямаше причина да смята, че нещо с психиката му не е в ред. Затова търсеше вината в себе си. Просто бе решила, че нещо в нея не е наред и че заради това нещо Данфърд в един момент бе престанал да я обича.

От шест месеца насам тя се мъчеше да приеме нерадостната мисъл, че ще прекара останалите двадесет, а може би и тридесет години от живота си в съжителство с този мъж, който постепенно бе станал злобен, саркастичен, накрая и напълно безразличен към нея. За него тя бе просто една вещ… докато не се изпречеше на пътя му. А ако го направеше — ако вечерята не беше готова, когато той бе готов за нея, ако подът в кабинета му изглеждаше мръсен, ако страниците на вестника бяха разбъркани, когато сядаше да закусва сутрин — тогава той я наричаше тъпачка. Казваше й, че дори главата й да падне, няма да го усети. Казваше й, че ако в главите вместо мозък има динамит, тя няма да може и носа си да издуха без капсул-детонатор. В началото Миртъл правеше някакви опити да се защитава от нападките му, но той сриваше защитата й като пясъчна кула. Ако му се ядосаше, той се нахвърляше срещу нея така обезумял, че направо я плашеше. Затова тя вдигна ръце и се примири със съдбата си. Усмихваше се безпомощно на гнева му, обещаваше, че ще се поправи, и се затваряше в спалнята им, дето плачеше и се молеше да има с кого да поговори.

Вместо с приятелка говореше с куклите си. Бе започнала да ги колекционира през първите няколко години от брака им и винаги ги държеше скрити на тавана. През последната година обаче бе свалила куклите в килера и от време на време, когато очите й пресъхнеха от плач, тя се затваряше в малката стаичка и си играеше с тях. Те никога не крещяха, не обиждаха, не я питаха от само себе си ли е толкова глупава или е взимала уроци.

Вчера, в новия магазин, Миртъл бе видяла най-прекрасната кукла на света.

А днес всичко изведнъж се бе променило.

Още от сутринта.

Тя за пореден път пъхна ръка под масата и се ощипа, за да се увери, че не сънува. Но дори и след ощипването продължаваше да седи в „Морис“, а срещу нея Данфърд ядеше с апетит, на лицето му имаше усмивка, която почти й изглеждаше чужда след толкова време.

Не знаеше какво е предизвикало промяната в него, не смееше и да попита. Знаеше, че предишната вечер бе ходил на хиподрума в Люистън — както почти винаги правеше, вероятно защото хората, които срещаше там бяха по-интересни от онези, с които ежедневно се сблъскваше в Касъл Рок (жена му например) — и когато се събуди сутринта, Миртъл очакваше да намери неговата половина от леглото празна и да го чуе да мърмори ядосано на долния етаж.

Но той лежеше в леглото до нея, облечен в червената раирана пижама, която тя му бе подарила за Коледа. За пръв път го виждаше да я носи. Всъщност, доколкото й бе известно, изобщо не я бе обличал досега. Беше буден, обърна се към нея и я погледна усмихнат. В първия момент тази усмивка я уплаши. Помисли си, че се готви да я убие.

Но той я погали по гърдите и й намигна.

— Какво ще кажеш, Мирт? Или ти е рано още?

И така двамата се любиха. Любиха се за пръв път от пет месеца насам. Той беше направо страхотен, а ето, че сега обядваха в „Морис“ в ранния неделен следобед като млада влюбена двойка. Миртъл не знаеше какво бе чудото, променило така мъжа й за една нощ, но и не я интересуваше. Единственото, което искаше, бе да се наслаждава на тези мигове, с надеждата, че няма да са кратки.

— Всичко наред ли е, Мирт? — попита Кийтън и вдигна глава от чинията.

Тя посегна свенливо през масата и докосна ръката му.

— Да. Всичко е просто… чудесно — отвърна и бързо взе салфетката да избърше очите си.

2

Кийтън нагъваше своя „Бьоф Борнен“, или както там му викат французите, с огромен апетит. Причината за това щастие бе съвсем проста. Всички коне, на които бе заложил с помощта на играта снощи, бяха спечелили. Дори Малабар, при шансове тридесет към едно. На връщане към Касъл Рок той направо летеше от радост с осемнадесет хиляди долара, натъпкани по джобовете на сакото му. Букмейкърът му сигурно още се чудеше къде са отишли парите, но Кийтън знаеше. Те бяха на сигурно място, заключени в кабинета му при безценната игра.

За пръв път от месеци той спа добре, а когато се събуди, вече имаше бегла представа как да се държи на проверката. Това във всички случаи бе по-обнадеждаващо от лепкавата каша, която витаеше из главата му, откакто получи писмото. Явно, за да излезе от тази дупка, му бе достатъчна една печеливша вечер на хиподрума.

Беше му ясно, че няма да може да върне всичките пари, преди да падне гилотината. Хиподрумът в Люистън бе единственият, на който се провеждаха нощни състезания през есента, а и печалбите бяха дребна работа. Можеше да обиколи селските панаири и да изкара някоя и друга хилядарка от надбягванията там, но и това нямаше да е достатъчно. А не можеше да печели на всеки кон, както снощи. Букмейкърът му щеше да се усъмни и щеше да откаже да приема залозите му.

Но се надяваше да възстанови част от сумата и да намали размера на злоупотребите. А можеше да измисли и някоя трагедия. Стопроцентово сигурен проект, който просто се е провалил, ужасна грешка… за която изцяло поема отговорност и се задължава да поправи. Можеше също да отбележи, че един безскрупулен човек, поставен в неговото положение, не би се поколебал да измете и последния долар от общинската хазна и да избяга на някое слънчево местенце, с палми, бели плажове и хубави момичета, откъдето екстрадирането е трудно или направо невъзможно.

Можеше да се направи на Христос и да прикани онзи, който се смята за безгрешен, да хвърли първия камък. Това щеше окончателно да им затвори устите. Ако имаше поне един от тях, който да не е бъркал в кацата с държавния мед, Кийтън бе готов да му изяде чорапите. Без сол.

Щяха да му дадат време. Сега, когато бе успял да се отърси от първоначалната паника и да обмисли трезво ситуацията, той бе почти сигурен, че ще го изчакат. В края на краищата и те бяха политици като него. И отлично знаеха, че веднъж приключила с Дан Кийтън, пресата ще си остави достатъчно катран и чернилка и за тях, пазителите на общественото доверие. Бяха наясно с въпросите, които щяха да излязат на бял свят при едно разследване или (не дай Боже!) съдебен процес за злоупотреби. Въпроси като откога — във финансови години, ако обичате, господа — мистър Кийтън върти скромните си далавери? Въпроси като защо Данъчната служба не е надушила от самото начало измамата? Изобщо въпроси, които всеки амбициозен човек би окачествил като смущаващи.

Може би щеше да отърве кожата. Не беше сигурно, но изглеждаше възможно.

Благодарение на господин Лийлънд Гонт.

Господи, как обичаше този човек!

— Данфърд? — попита кротко Миртъл.

— А? — вдигна глава той.

— От години не съм прекарвала толкова прекрасен ден. Просто ми се искаше да ти го кажа. Много се радвам, че ми е толкова хубаво. С теб.

— О! — възкликна той и с ужас установи, че в първия момент не можа да си спомни името на жената, която седеше срещу него. — Ами… и аз се радвам… Мирт.

— Ще ходиш ли на хиподрума тази вечер?

— Не, тази вечер мисля да си остана у дома.

— Чудесно.

Всъщност виждаше й се толкова невероятно, че отново й се наложи да крие сълзите си.

Той се усмихна — не беше онази усмивка, която я бе запленила в началото на връзката им, но беше съвсем искрена.

— Искаш ли десерт, Мирт?

— Ах, ти! — засмя се тя и замахна със салфетката по него.

3

Домът на Кийтън се намираше в обширно имение в Касъл Вю. Разстоянието дотам бе доста голямо и когато стигна до върха на хълма, Нети Коб беше премръзнала и уморена. По пътя се бе разминала с двама-трима минувачи, но никой от тях не й обърна внимание. Вятърът се бе усилил и всички бяха свили глави в яките на палтата си. Една рекламна притурка от неделния „Телеграм“ се понесе по улицата и отлетя в прибуленото небе като някаква странна птица. Тя свърна зад ъгъла и влезе в двора на семейство Кийтън.

Господин Гонт й бе казал, че Бъстър и Кийтън ще отсъстват от къщи, а господин Гонт си знаеше работата. Вратата на гаража бе отворена и от огромния кадилак, който Бъстър караше, нямаше и следа.

Нети се изкачи по стълбите, спря пред входната врата и извади тестето и лепенките от джоба си. Искаше й се да се прибере вкъщи при Райдър и бързаше да си свърши работата колкото е възможно по-скоро. Дори нямаше да плете. Щеше просто да седне пред телевизора с кристалния лампион в скута си и спокойно да изгледа неделния филм. Откъсна първото розово листче и го лепна върху табелката на вратата. После прибра лепенката и листчетата в единия джоб, извади ключа от другия и го пъхна в ключалката. Преди да отвори вратата, тя хвърли бегъл поглед към бележката, която току-що бе залепила.

Премръзнала или не, тя просто не можеше да сдържи усмивката си. Шегата наистина си я биваше, особено като се има предвид как караше Бъстър. Направо бе чудо, че не беше прегазил някого. И все пак не завиждаше на онзи, който бе разписал квитанцията. Съветникът можеше да бъде ужасно отмъстителен и изобщо не носеше майтап.

Тя завъртя ключа. Вратата се отвори без усилие и Нети прекрачи прага.

4

— Още кафе? — попита Кийтън.

— Не, благодаря. Нищо не мога да поема повече — отвърна Миртъл с усмивка.

— Да си вървим тогава. Искам да гледам мача по телевизията. — Той погледна часовника си. — Ако побързаме, може би ще хвана първото полувреме.

Жена му кимна, по-щастлива от всякога. Телевизорът беше в дневната и щом Дан имаше намерение да гледа мача, това означаваше, че няма да прекара следобеда, затворен в кабинета си.

— Да побързаме тогава — каза тя.

— Келнер? Сметката, ако обичате — махна той.

5

Нети вече не бързаше да се прибира. Харесваше й да бъде в къщата на Бъстър и Миртъл.

Първо, защото вътре бе топло и второ, защото това я изпълваше със странно чувство за власт — сякаш гледаше зад кулисите на два човешки живота. Започна с горния етаж. Огледа всички стаи, които съвсем не бяха малко особено като се има предвид, че Бъстър и Миртъл нямаха деца. Отвори чекмеджетата на Миртъл и внимателно разгледа бельото й. Част от нещата бяха скъпи и качествени, но изглеждаха поостарели. Същото важеше и за дрехите в гардероба. Нети продължи към банята, проучи лекарствата в аптечката, влезе в килера, огледа куклите. Хубава къща. Направо прекрасна къща. Жалко, че човекът, който живееше в нея, беше такъв боклук.

Погледна часовника си и си помисли, че е време да разлепи бележките си. Нищо, и това ще стане. Само да разгледа и долния етаж.

6

— Данфърд, не караме ли твърде бързо? — попита притеснено Миртъл, когато мъжът й задмина някакъв камион и засече насрещно движещата се кола.

— Бързам за мача — отвърна Кийтън и сви по Мейпъл Роуд покрай табелата, на която пишеше: КАСЪЛ РОК — 8 МИЛИ.

7

Нети включи телевизора — семейство Кийтън имаха огромен цветен „Панасоник“ — и загледа неделния филм. Ава Гарднър играеше в него, и Грегъри Пек. Той изглеждаше влюбен в Ава, макар че не можеше да се каже със сигурност. Може би пък обичаше другата. Беше станала ядрена война, а Грегъри Пек бе капитан на подводница. Фабулата не я заинтригува особено и тя угаси телевизора. Залепи поредната бележка на екрана й продължи към кухнята. Огледа шкафовете — съдовете бяха прекрасни, но тенджерите и тиганите не бяха нищо особено. После надникна в хладилника и се намуси. Много огризки! Многото огризки бяха явен признак за немарливост в домакинството. Не че Бъстър можеше да разбере. Мъже като него не бяха в състояние да се ориентират в кухнята дори с карта и куче-водач.

Нети отново погледна часовника си и се стресна. Беше изгубила твърде много време в разглеждане на къщата. С шеметна бързина тя започна да къса розовите бележчици и да ги лепи където й попадне — на хладилника, на печката, на телефона, който висеше на стената в кухнята… И колкото по-бързо действаше, толкова по-неспокойна ставаше.

8

Нети тъкмо се бе хванала на работа, когато червеният кадилак на Кийтън прекоси „Тин Бридж“ и тръгна нагоре по „Уотърмил Лейн“ към Касъл Вю.

— Данфърд? — обади се неочаквано Миртъл. — Ще ме хвърлиш ли до Аманда Уилямс? Знам, че не ни е на път, но съдинката ми за фондю е при нея… Помислих си… — Свенлива усмивка за миг озари лицето й. — Реших, че няма да е лошо да ти направя нещо за хапване. За мача, де. Нали ще ме хвърлиш, аз после сама ще се прибера.

Той понечи да й каже, че домът на Уилямс изобщо не му е на път, че мачът всеки момент ще започне и че въобще не и е притрябвало да си взима проклетата тенджера точно сега. Отгоре на всичкото мразеше сирене, особено когато бе горещо и разтопено. Сигурно бъкаше от бактерии.

После размисли. Освен него Градската управа се състоеше от две тъпи копелета и една проста кучка. Манди Уилямс беше кучката. В петък Кийтън бе положил известни усилия да се види с Бил Фулертън, градския бръснар, и Хари Самюълс, единствения погребален агент на Касъл Рок, като се постара срещите да изглеждат съвсем случайни, макар че всъщност не бяха. Не се знаеше дали Данъчната служба не е започнала и на тях да праща писма. При тия двамата засега нямаше проблеми, но кучката Уилямс бе заминала извън града в петък и той не бе успял да преслуша.

— Добре — каза на Миртъл и небрежно добави: — Виж там, питай я дали не е станало нещо в Общината, което да не знам.

— О, скъпи, знаеш, че хич не ме бива в тия работи…

— Знам, знам! Но нищо не ти пречи просто да попиташ нали? Все толкова акъл имаш!

— Да, да — побърза до отговори тя. Той я потупа но ръката.

— Извинявай.

Погледна го изумена. Извиняваше й се. Данфърд й се извиняваше! Сигурно и друг път го бе правил, откакто бяха женени, но Миртъл не си спомняше такъв случай.

— Само я питай дали не са й се обаждали от горе за нещо — поясни той. — Земеделие, екология, данъци… Бих дошъл лично да я попитам, но наистина искам да хвана мача.

— Добре, Дан.

Къщата на Уилямс се намираше по пътя за Касъл Вю. Кийтън вкара кадилака си в двора и спря зад колата на Аманда. Не беше американска, разбира се. „Волво“ или нещо такова. Кийтън все по-често се замисляше, че на тая жена или убежденията й са леви, или резбата.

Миртъл отвори вратата и слезе, хвърляйки отново онази свенлива и притеснена усмивка.

— До половин час ще се прибера.

— Хубаво. И не забравяй да я попиташ дали няма нещо спешно.

А ако отговорът на Аманда — колкото и объркано да му го предадеше Миртъл — събудеше и най-малките подозрения в него, той щеше лично да си поговори с кучката Уилямс… на следващия ден. Не днес. Днес денят бе изцяло негов. Чувстваше се толкова добре, че не искаше и да види Аманда Уилямс, камо ли да си приказва с нея.

9

Нети тъкмо беше залепила и последната бележчица в кабинета на Бъстър, когато в двора на семейство Кийтън избръмча автомобил. Сподавен писък се изтръгна от гърлото й. Краката й сякаш се заковаха за пода.

„Спипаха ме! — крещеше вътрешният й глас, а тихото ритмично мъркане на мощния двигател парализираше сетивата й. — Хванаха ме! Боже милостиви! Той ще ме убие!“

Гласът на господин Гонт й заговори. Вече не беше приятелски — беше студен и заповеднически и идваше някъде от дълбините на съзнанието й.

„Ако те хване, НАИСТИНА ще те убие, Нети. А ако се паникьосаш, със сигурност ще те хване. Изводът е прост: не изпадай в паника. Напусни стаята. Направи го веднага. Не тичай? Върви бързо. И колкото е възможно по-тихо.“

Тя се втурна с вдървени крака по стария турски килим, повтаряйки като исо: „Господин Гонт си знае работата. Господин Гонт си знае работата.“ Измъкна се от кабинета и влезе в дневната. Отвсякъде я гледаха розови листчета, залепени по всички възможни повърхности. Дори от полилея висеше едно залепено на дълга лента скоч.

Двигателят вече се чуваше кухо и приглушено. Бъстър бе влязъл в гаража.

„Давай, Нети! Излизай! Това е единственият ти шанс!“

Тя хукна през дневната, препъна се в някаква възглавница, просна се на земята и така удари глава си в пода, че едва не изпадна в безсъзнание. Ярки звезди заискриха пред погледа й. Нети се изправи, без да обръща внимание на кръвта по челото си, и панически задърпа дръжката на вратата.

Колата в гаража угасна.

Тя хвърли ужасен поглед към кухнята. Виждаше вратата към гаража. Вратата, от която тон щеше да влезе. На нея също имаше розова бележка.

Дръжката се въртеше в ръцете й, но вратата просто не искаше да се отвори. Като че бе заварена.

От гаража се дочу хлопване на врата. Кийтън излизаше от колата си. После автоматичната врата на гаража затрополи в релсите си и по цимента отвън се чуха стъпки. Бъстър си подсвиркваше.

Обезумелият поглед на Нети, премрежен от кръвта по челото й, попадна на резето. Беше спуснато. Значи затова не можеше да излезе! Отключи, дръпна дръжката и прекрачи прага.

Само миг по-късно вратата между кухнята и гаража се отвори, Данфърд Кийтън влезе в къщата и се вцепени. Занемя, застана насред кухнята с ръка, замръзнала на долното конче на палтото, и не можеше да повярва на очите си.

Ако в този миг бе отишъл да погледне през прозореца на дневната, той щеше да види Нети, която тичаше с всичка сила през двора, а разкопчаното й палто се вееше след нея като крила на прилеп. Едва ли щеше да я познае, но със сигурност щеше да разбере, че е жена. А това съществено би променило последвалите събития.

Но при вида на всичките тия бележки той просто онемя и в първоначалния шок съзнанието му успя да възпроизведе само една дума. Тя присветваше в главата му като огромен неонов надпис, чийто ярки букви крещяха насреща му: ПРЕСЛЕДВАЧИТЕ! ПРЕСЛЕДВАЧИТЕ! ПРЕСЛЕДВАЧИТЕ!

10

Нети стигна до тротоара и хукна с всички сили надолу по Касъл Вю. Токчетата на обувките й кънтяха и тя бе сигурна, че чува и други стъпки — Бъстър я гонеше, Бъстър беше след нея, а когато я докопаше, той щеше да й причини болка. Ала не това я плашеше. Бъстър беше влиятелен човек в града и стига да поискаше, можеше веднага да я изпрати обратно в „Джунипър Хил“.

От това бягаше Нети. Кръвта се стичаше по челото й, спускаше се върху очите й и за миг светът наоколо се обагри в червено. Сякаш красивите къщи на Касъл Вю изведнъж бяха започнали да кървят.

Тя избърса с ръкав лицето си и продължи да тича. По улицата нямаше никого, а погледите на онези, които си бяха в къщите в ранния неделен следобед, бяха насочени към дербито „Пейтриътс“ — „Джетс“.

Нети бе забелязана от един-единствен човек.

Танси Уилямс, доволна от двата дни, прекарани в Портланд при дядо й, седеше на прозореца на дневната с близалка в уста и плюшено мече на име Оуен под мишницата.

— Мамо, една леличка бяга — докладва Танси, когато Нети профуча покрай къщата.

Аманда Уилямс пиеше кафе в кухнята с Миртъл Кийтън. Съдът за фондю лежеше на масата между тях и Миртъл току-що бе попитала дали има нещо ново из Общината, за което Дан да не знае. На Аманда въпросът й се стори странен. Ако Бъстър искаше да разбере нещо, защо не беше дошъл лично да я нита? Освен това що за въпрос в неделя следобед?

— Скъпа, мама говори с госпожа Кийтън.

— Но тя имаше кръв по главата — допълни невинно детето.

— Казвах му аз на Бъди: ако ще гледаш това „Фатално привличане“, изчакай Танси да си легне, но… — усмихна се Аманда на гостенката.

А Нети продължаваше да тича. Когато стигна кръстовището на Касъл Вю и Лорел, тя спря за миг да си поеме дъх и се подпря на каменната ограда на Градската библиотека. Дробовете й стенеха за въздух, сърцето й блъскаше в гърдите, сякаш всеки момент щеше да изскочи, а вятърът свистеше покрай нея и плющеше в палтото й.

Тя погледна нагоре по хълма и видя, че по улицата няма жив човек. Значи Бъстър не я преследваше в края на краищата. Просто си бе въобразила. Миг по-късно вече ровеше из джобовете си за кърпичка, с която да изтрие кръвта от лицето си. Ключът от къщата на Бъстър беше изчезнал. Сигурно бе паднал някъде по пътя, макар тя да имаше чувството, че го е оставила на вратата. Всъщност какво значение имаше това сега? Важното бе, че се бе измъкнала от къщата, преди той да я види. Тя се благодареше на Господа, че гласът на господин Гонт й е заговорил в сублимния момент, забравяйки, че именно заради него се бе промъкнала в къщата.

Погледна кървавите петна по кърпичката и си помисли че раната не е чак толкова страшна. Кръвта бе започнала да намалява, ударите на сърцето й — също. Нетн се отдели от стената и тръгна към къщи с наведена глава, за да скрие раната си.

Вкъщи. За това трябваше да мисли сега. Вкъщи цри прекрасния кристален лампион. Вкъщи при неделния филм. Вкъщи при Райдър. Когато си идеше у дома, когато вратата бъдеше заключена, щорите — спуснати, телевизорът — включен, а Райдър — свит на топка в краката й, всичко това щеше да й се стори като някакъв лош сън. Сън като онези, които бе имала в „Джунипър Хил“, след като уби мъжа си.

11

Пийт и Уилма Джърсик хапнаха у семейство Пуласки след литургията, а след обяда, мъжете се закотвиха пред телевизора да видят как нашите ще разкажат играта на нюйоркчаните. Уилма пет пари не даваше за футбола. Нито за бейзбола, нито за баскетбола, нито за хокея. Единственият спорт, който й харесваше, беше борбата, и заради Джей Стронгбоу тя би зарязала нищо неподозиращия Пийт, без да й мигне окото.

Помогна на Фрида за чиниите и каза, че си отива вкъщи да изгледа края на филма с Грегъри Пек, като заяви на съпруга си, че взима колата.

— Няма проблеми — отвърна той, без да откъсва поглед от телевизора. — Не ми пречи да повървя.

— Чудно ще ти се отрази — смутолеви тя под носа си и излезе.

Уилма беше в прекрасно настроение и основната причина за това бе Вечерта в казиното. Отец Джон не се бе огънал, както тя бе очаквала, а видът му днес, докато произнасяше неделната си проповед, озаглавена „Нека всеки се грижи за своята си градина“, направо я впечатли. Тонът му, както винаги бе благ, но в сините очи и вирнатата му брадичка нямаше нищо благо. Прекрасните градински метафори, с които си служеше, изобщо не можеха да заблудят Уилма и останалите. На всички им беше ясно за какво става дума: Ако баптистите продължаваха да си пъхат носа в двора на католиците, щяха здравата да си изпатят.

При мисълта някой да си изпати (особено в такъв мащаб) настроението на Уилма винаги се подобряваше.

Но това не бе единственото неделно удоволствие, което тя смяташе да си достави. Нямаше да готви неделен обяд, Пийт беше закотвен на сигурно място при Джейк и Фрида и с малко късмет щеше да остане там цял следобед, а тя щеше да си гледа филма на спокойствие. Но първо щеше да се обади на старата си приятелка Нети. Смяташе, че е взела страха на лудата Нети, а това бе добре… за начало. Но само за начало! Нети още не си беше получила заслуженото за окаляните чаршафи. Беше време мис Лудост 1991 да види с кого си има работа. Тази перспектива изпълваше Уилма с радостно очакване.

12

Като насън Данфърд Кийтън отиде до хладилника и дръпна розовата хартийка, залепена там. Отгоре с големи черни букви пишеше:

ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ ЗА ПЪТНО НАРУШЕНИЕ

а под тях — следното съобщение:

Това е ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ. Моля, прочетете и запомнете!

Забелязан сте при извършване на едно или повече пътни нарушения. Дежурният полицай е решил този път да ви „се размине“, но номерът, марката и моделът на автомобила ви са записани и при следващо нарушение ще бъдете санкционирани.

Моля, помнете, че правилата за движение по пътищата се отнасят за ВСИЧКИ. Шофирайте предпазливо! Пристигнете невредими! Местното Полицейско управление ви благодари!

Под „конското“ имаше три реда, обозначени с МАРКА, МОДЕЛ и РЕГ. №. На първите два се мъдреха думите „Кадилак“ и „Севил“, а вместо регистрационен номер с красиви печатни букви, пишеше:

БЪСТЪР 1

Останалата част от листа бе заета от списък с най-честите пътни нарушения — неподаване на сигнал, неспиране на знак „СТОП“, неправилно паркиране и т.н. Нито едно от тях не беше зачеркнато. Най-отдолу бяха оставени три празни реда със заглавие ДРУГИ НАРУШЕНИЯ. Текстът в тях, също така старателно изписан, гласеше:

ШОФЬОРЪТ Е НАЙ-ГОЛЕМИЯТ ПЕДЕРАСТ

НА КАСЪЛ РОК.

На последния ред за ДЕЖУРЕН ПОЛИЦАЙ се бе разписал Норис Риджуик.

Бавно, много бавно Кийтън стисна юмрук и започна да мачка листа, докато от него не остана почти нищо. Той стоеше насред кухнята, вперил поглед във ветрилото от розови бележки около него, а една вена на челото му ритмично отмерваше времето.

— Ще го убия! — просъска Кийтън. — Кълна се в Господ и вси светии! Ще унищожа това копеленце!

13

Когато Нети се прибра вкъщи, часът бе едва един и двадесет, а на нея и се струваше, че е отсъствала от дома цяла вечност. Още щом тръгна по циментовата пътека към входната врата, страховете се отърсиха от гърба й като невидими тежести. Главата още я болеше от удара, но какво беше едно главоболие в сравнение с това, че бе успяла да се прибере в малката си къщичка невредима и незабелязана.

Ключът от дома й, слава Богу, си беше на мястото. Тя го извади, отключи вратата и още от прага викна:

— Райдър? Райдър, мама си дойде!

Никой не се спусна с весело скимтене към нея.

— Къде е малкото ми момче, а? Къде е? Гладен ли си, миличък? — В антрето беше тъмно и в първия момент тя не видя малкото телце на пода. Извади ключа от ключалката и влезе. — Не е ли прегладняло малкото ми момченце? Не е ли…

Кракът й се спря в нещо плътно и думите заседнаха в гърлото й. Тя погледна на пода и видя Райдър.

В първия миг не можа да повярва на очите си! Не! Това не можеше да е Райдър! Не можеше!

Затвори вратата и отчаяно затърси електрическия ключ. Най-после лампата светна и Нети видя всичко. Райдър лежеше на пода, както когато искаше да бъде погален, а от гърдите му стърчеше нещо червено, нещо, което приличаше… приличаше на…

Нададе пронизителен писък и се просна на колене до кучето.

— Райдър! О, Боже милостиви! Мили Боже! Райдър, не си мъртъв, нали миличък! Не си!

Ръката й — студената й вкочанена ръка — посегна треперейки към нещото, което стърчеше от гърдите на Райдър. Най-после тя успя да го хване и със силата на безмерната си тъга и ужас го измъкна навън. Тирбушонът излезе с плътен звук, повличайки след себе си късчета плът, съсиреци кръв и кичури козина. На мястото му зейна тъмна дупка. Нети изпищя, хвърли зловещия тирбушон на земята и прегърна малкото вдървено телце.

— Райдър! — проплака тя. — Миличкото ми кученце! Не! Не!

Люлееше трупчето напред-назад, притискаше го до гърдите си, сякаш искаше с топлината си да му вдъхне живот Ала в душата й не бе останала топлина. Тя беше премръзнала и студена.

След време, когато Нети остави тялото на Райдър и потърси но пода швейцарското ножче, сърцето й бе претръпнало от мъка. Тя посегна вяло към оръжието на убийството, но част от тази вялост изведнъж се изпари: на тирбушона имаше бележка. С разтреперани пръсти изтръгна листа и го поднесе пред очите си. Хартията бе просмукана с кръвта на клетото й кученце, но тя все пак успя да разчете разкривения текст:

Налудничавият поглед на изстрадал човек бавно напусна очите на Нети. Зловеща изобретателност проблясна в зениците й. Страните й, мъртвешки бледи досега, изведнъж започнаха да се изпълват с кръв. Устните й се изпънаха и тя се озъби срещу бележката. Две грозни думи се изплъзнаха от отворената й уста, горещи, дрезгави и зли:

— Мръсна кучка!

Тя смачка бележката и я запрати към стената. Топчето отскочи и падна до тялото на Райдър. Нети го грабна отново, изплю се отгоре му и пак го захвърли.

После стана и тръгна бавно към кухнята, стискайки и отпускайки юмруци, като озверяло животно, което чака плячката си.

14

Уилма Джърсик вкара жълтото си юго в двора, слезе от колата и заситни към къщи, ровейки в чантата за ключ. Намери го, понечи да отвори вратата и… застина. Странно движение привлече вниманието й отдясно. Тя се обърна и онемя.

Пердетата на хола й се вееха на пъргавия следобеден вятър. Вееха се навън! Вееха се, защото от огромния панорамен прозорец, чиято подмяна им излезе четиристотин долара, когато онова идиотче синът им го счупи, не бе останало почти нищо. Дълги стъклени игли стърчаха от рамките към огромна дупка, зейнала в средата.

— Майка му стара! — викна Уилма и едва не счупи ключа от бързане.

Нахлу в къщата като хала и се закова на мястото си. За пръв път в съзнателния см живот Уилма Владовски Джърсик бе шокирана до пълно вцепенение.

Холът й представляваше една руина. Телевизорът — нейното прекрасно „Сони“, за което дължаха още единадесет вноски — бе счупен, а вътрешностите му се чернееха димящи в кутията. Кинескопът беше пръснат на хиляди лъскави парчета по килима. В мазилката на отсрещната стена зееше кратер, а под него на пода имаше странен пакет с размерите на самун хляб. Друг такъв лежеше на прага на кухнята.

Уилма затвори вратата и се приближи до него. Част от съзнанието й — не особено логичната — й казваше да бъде изключително внимателна да не би да е бомба. Тя клекна до „пакета“ и видя, че това всъщност изобщо не беше пакет. Поне не в общоприетия смисъл. Беше камък, увит в лист от тетрадка и пристегнат с ластик. Тя разгъна листа и прочете следното съобщение:

Когато го прочете два пъти, Уилма отиде до другия камък и свали и неговата „опаковка“. Същият лист, същият текст. Тя стоеше с бележките в ръце, гледаше ту едната, ту другата, а очите й се стрелката отляво надясно като на оспорван турнир но тенис на маса. Накрая от устата й се изплъзнаха три думи:

— Нети. Тая кучка!

Тя влезе в кухнята, дишайки разярено през зъби, и понечи да вземе камъка от микровълновата фурна. Поряза се на някакво стъкло и без да й мигне окото, извади парчето от дланта си. После свали листа от камъка и го прочете. Съобщението беше същото.

Уилма бързо премина през всички стаи на долния етаж. Навсякъде имаше поражения. Тя събра всички бележки — досущ еднакви — и се върна в кухнята. Не можеше да повярва на очите си.

— Нети!

Най-после ледената черупка на първоначалния шок бе започнала да се разтапя. И първото чувство, което проби през нея, бе не гневът, а изумлението.

„Боже — помисли си тя. — Тая жена наистина е луда, щом смята, че може да направи такова нещо — на мен! — и да се измъкне жива. Знае ли тя с кого си има работа!“

Сграбчи бележките и гневно ги разтърка по едрите си хълбоци.

— Задника ще си избърша с твоите предупреждения! — изкрещя тя и захвърли листовете.

После огледа за пореден път кухнята с изумените очи на дете: дупка в микровълновата фурна, пробойна в хладилника, натрошени стъкла по целия под… А оттатък телевизорът, който им бе струвал почти хиляда и шестстотин долара, димеше и вонеше на изолация. И кой бе сътворил всичко това?

Как кой? Нети Коб, мис Лудост 1991.

Уилма започна да се усмихва.

Човек, който не познава Уилма, можеше и да си помисли, че това е мила усмивка, усмивка на обич и добросъседство. Непосветеният можеше и да сбърка пламъка в очите й с екстаз. Но ако Пийт Джърсик я бе видял в този миг, той щеше да хукне в обратната посока колкото краката му държат.

— Не-е! — каза кротко, почти гальовно тя. — Не, скъпа, ти не разбираш. Не знаеш какво значи да се подиграваш с Уилма. Представа си нямаш какво е да се подиграваш с Уилма Владовски Джърсик.

Усмивката й стана още по-широка.

— Но ще разбереш.

На стената до микровълновата фурна бяха монтирани две магнитни пръчки, на които държеше ножовете си. От ударите на Брайън повечето от тях бяха изпопадали и сега лежаха преплетени на плота като пръчици от „хоп-стоп“[2]. Уилма избра най-големия — месарски нож с бяла кокалена дръжка — и бавно прокара острието по разкървавената си длан.

— Всичко ще разбереш.

Стискайки ножа, тя прекоси хола по килим от стъкла, които скърцаха под официалните й черни обувки, излетя навън, без да затваря вратата, и запраши напряко през тревата към Форд Стрийт.

15

В момента, в който Уилма си избра нож от купчината на плота, Нети Коб извади сатър от едно от чекмеджетата в кухнята си. Беше сигурна, че е остър, защото Бил Фулертън само преди месец й го бе наточил в бръснарницата.

Тя се обърна и бавно тръгна но коридора към входната врата. В антрето се спря и коленичи за миг до Райдър, нейното клето кученце, което никому не бе сторило зло.

— Предупредих я — каза тихо и погали козината му. — Дадох на тая луда полякиня всички възможни шансове. Миличкото ми кученце! Ти чакай тук, малкият. Скоро ще бъда пак при теб.

Тя се изправи и излезе от къщата, като обърна внимание на вратата колкото и Уилма. Сигурността вече беше без значение. Спря за миг на прага, пое дълбоко въздух и тръгна на пряко към Уилоу Стрийт.

16

Данфърд Кийтън нахлу в кабинета си, отвори с трясък шкафа и целият се навря вътре. За миг се ужаси, че играта я няма, че онзи проклет полицай я е откраднал, а с нея и цялото му бъдеще. После ръцете му напипаха кутията и той отвори капака разтреперан. Металният хиподрум си беше на мястото. Пликът с парите — също.

Кийтън изтича до прозореца и погледна навън за Миртъл. Тя не трябваше да вижда бележките. Трябваше да ги събере, преди да се е прибрала. А колко бяха те? Стотици? Той се огледа наоколо. Бяха навсякъде. Хиляди? Да, може би. Може би хиляди. Дори две хиляди не му се виждаше невероятно. Е, ако не успееше да ги събере преди идването на Миртъл, тя просто щеше да чака на прага, защото той за нищо на света нямаше да я пусне, преди да изгори проклетите бележки. До една.

Кийтън откъсна листчето, което висеше от полилея. Лепенката се плесна на брадата му и той ядосано размаха ръце да я свали.

На графа ДРУГИ НАРУШЕНИЯ кратко и ясно пишеше:

ЗЛОУПОТРЕБИ

Изтича до настолната лампа край бюрото си и отлепи поредната бележка.

ДРУГИ НАРУШЕНИЯ: ЗЛОУПОТРЕБА С ГРАДСКИТЕ ФОНДОВЕ

На телевизора:

КОНЕПОКЛОННИЧЕСТВО

На стъклото на удостоверението му от „Лайънс Клаб“, окачено над камината:

КРЪВОСМЕШЕНИЕ

На вратата на кухнята:

БЕЗРАЗБОРНО РАЗХИЩАВАНЕ НА СРЕДСТВА НА ХИПОДРУМА В ЛЮИСТЪН

На вратата към гаража:

МАНИАКАЛНА ПАРАНОЯ

Събираше ги бясно, щураше се като обезумял из къщата, а те не свършваха. Очите му, ококорени и изпъкнали върху месестото му лице, блестяха от ярост. Оредялата му коса стърчеше във всички страни. Останал без дъх, той тичаше, кашляйки, а цветът на лицето му постепенно потъмня до моравочервено. Приличаше на дебело дете с физиономия на възрастен, втурнало се в отчаяно преследване на безценно съкровище.

Откъсна още едно:

КРАДЕ ОТ ПЕНСИОННИТЕ ФОНДОВЕ ДА ИГРАЕ НА КОНЧЕТАТА

Кийтън се втурна обратно в кабинета си, стиснал куп листчета в дясната си ръка, и продължи да разчиства наоколо. Бележките тук засягаха една и съща тема, при това с невероятна точност:

ЗЛОУПОТРЕБИ

КРАЖБИ

ПРИСВОЯВАНЕ

ИЗМАМА

НЕПРИГОДНОСТ

ЛОШО УПРАВЛЕНИЕ НА СРЕДСТВАТА

ЗЛОУПОТРЕБИ

Последното се срещаше най-често, набиваше се в очите му, крещеше, обвиняваше:

ДРУГИ НАРУШЕНИЯ: ЗЛОУПОТРЕБИ

Стори му се, че чува шум навън, и отново се спусна към прозореца. Може би беше Миртъл. А може би пък Норис Риджуик бе решил да се порадва на мъченията му. Ако се окажеше последното, Кийтън щеше да вземе пушката си и да го застреля. Но не в главата. Не-е! В главата щеше да е твърде човеколюбиво за боклук като Риджуик. Щеше да стреля в корема му, а после щеше да го зареже да стене до смърт на тревата.

Уви, отвън мина само колата на Гарсън, която се спускаше по Касъл Вю към града. Скот Гарсън бе най-влиятелният банкер в града. Кийтън и жена му понякога вечеряха у семейство Гарсън. Те бяха мили хора, а самият Гарсън беше от изключително значение в политиката. Какво ли щеше да си помисли той, ако видеше всичките тия нарушения? Как ли щеше да му се види тази проклета дума ЗЛОУПОТРЕБИ, която крещеше от всеки лист като жена, която някой изнасилва в тъмна доба?

Той хукна обратно към столовата. Дали не беше забравил някое? Не може да бъде. Събра ги всичките, огледа…

Не! Още едно! Тук! На първото стъпало! Ами ако го беше пропуснал!? Господи!

Сграбчи го.

МАРКА:                         ВАРЕЛ
МОДЕЛ:                         СТАРИ ПОТРОШЕН
РЕГ. №:                         МОШЕНИК 1
ДРУГИ НАРУШЕНИЯ:         ФИНАНСОВА ЕКВИЛИБРИСТИКА

Още? Имаше ли още? Кийтън прелетя из долния етаж, ризата му бе излязла от панталона и косматият му корем грозно подскачаше над колана. Нямаше други. Поне не долу.

След още един бърз поглед навън той се отправи по стълбите към втория етаж.

17

Уилма и Нети се срещнаха на ъгъла на Уилоу и Форд. Щом се видяха, двете се заковаха на местата си и се изгледаха като главорези в италиански уестърн. Вятърът размахваше палтата им насам-натам, слънцето присветваше зад облаците и сенките им се появяваха и изчезваха като припрени гости.

По нито една от улиците нямаше движение, тротоарите бяха пусти. Това ъгълче от есенния следобед изцяло им принадлежеше.

— Уби кучето ми, кучко!

— Счупи ми телевизора! Потроши прозорците! И микровълните ми, кукувице проста!

— Предупредих те!

— Заври си го отзад т’ва предупреждение!

— Ще те убия!

— Само посмей крачка да направиш — и си мъртва!

Уилма изрече последните думи с лека тревога и изумление: лицето на Нети й подсказваше, че този път двете ще се окажат въвлечени в нещо по-сериозно от ръкопашен бой, скубане на коси и късане на дрехи. Всъщност какво изобщо правеше Нети тук? Защо беше така добре подготвена? Как така се стигна толкова бързо до същината?

Ала в характера на Уилма имаше здрава казашка нишка, за която подобни въпроси бяха меко казано неуместни. Предстоеше битка и тя просто трябваше да се бие.

Нети се втурна насреща й и замахна със сатъра. Свитите й устни оголиха грозни зъби. От гърлото й се изтръгна вик.

Уилма зае позиция, хванала ножа като гигантско джобно ножче. Нети настъпи, Уилма замахна и ножът се заби дълбоко в слабините на Нети. Само едно движение и коремът й вече беше разпран. Струя воняща каша рукна навън. Жената изпита моментен ужас от онова, което бе направила — нима в другия край на острието, потънало в тялото на Нети, наистина стоеше Уилма Джърсик? Ръката й изведнъж омекна. Острието сиря на сантиметри от подивялото сърце на Нети.

— Куучкааа! — изпищя Нети и заби сатъра в рамото на Уилма.

Ключицата й се разцепи с глухо скръцване. Болката, зловеща и жестока, пропъди и последната разумна мисъл от главата на Уилма и в нея остана само обезумелият казак. Тя измъкна ножа.

Нети напъна сатъра и със силата на двете си ръце го отскубна от костта. Топка лигави черва се изплъзна от кървавата дупка в корема й и увисна пред нея в лепкав възел.

Двете жени бавно се завъртяха, описвайки кръгове със собствената си кръв, и тротоарът заприлича на макабрен дансинг. За Нети светът запулсира на големи, безкрайни интервали — цветовете наоколо бавно избледняваха до ослепително бяло, а после все така бавно се възвръщаха. Сърцето биеше в ушите й — тежко, глухо и забавено. Тя знаеше, че е ранена, но не чувстваше болка. Мислеше си, че Уилма просто я е клъцнала някъде.

Уилма обаче съзнаваше колко зле е ударена — ръката й беше неподвижна, а гърбът на роклята й бе прогизнал от кръв. Но и през ум не й минаваше да бяга. Никога през живота си не бе бягала, нямаше да го направи и сега.

— Ей! — изписка някой от другата страна на улицата. — Ей! Какво правите? Спрете! Спрете веднага или ще повикам полиция!

Уилма извърна глава по посока на гласа. Щом видя, че вниманието на противника е отвлечено, Нети пристъпи и отново замахна със сатъра. Той потъна в месестия хълбок на Уилма и отскочи със звън от тазобедрената й кост. Плисна фонтан от кръв. Уилма изпищя, залитна и описа отчаян кръг с ножа си. Краката й се преплетоха и тя се строполи като чувал на тротоара.

— Спрете!

Една старица стоеше пред прага на къщата си и стискаше сив шал под брадата си. Очите й бяха два сини кладенеца, уголемени от ужаса и силните й диоптри. Тя пищеше неистово с ясния си старчески гласец:

— Помощ! Полиция! Убийство! УБИЙЙЙСТВООО!

Двете съперници на ъгъла на Уилоу и Форд изобщо не й обърнаха внимание. Уилма лежеше в локва кръв до знака, но като видя, че Нети се тътри към нея, успя да се изправи до седнало положение по пилона му и забоде дръжката на ножа в скута си.

— Хайде, проклетнице! — изръмжа тя. — Ела, ако ти стиска.

Нети пристъпи, опитвайки се да отговори нещо, но от устата й не излезе нито звук. Кълбото черва се люшкаше напред-назад по роклята й като недоносен плод. Тя се спъна в изопнатия крак на Уилма и падна върху нея. Ножът се заби току под гръдната й кост, тя простена, задавена от кръв, но пак замахна със сатъра. Острието хлътна в главата на Уилма Джърсик с глух тътен. Уилма се разтресе от конвулсии, тялото й подскачаше, тресеше се и с всяка конвулсия ножът се забиваше все по-дълбоко в Нети.

— Уби… кученцето… ми — със сетни сили изрече Нети и окъпа лицето на Уилма с кръв.

После прерита веднъж-дваж и издъхна. Главата й се килна и изкънтя в знака.

Пулсиращият крак на Уилма увисна в канавката. Новичката й официална обувка отхвръкна и падна сред куп листа, с тока към свъсеното небе. Пръстите й се изопнаха веднъж… втори път… и застинаха.

Двете жени лежаха, силели тела като любовници, а кръвта им обагряше златистите листа в канавката.

— УБИИЙСТВОООО! — запищя отново старицата, а после се килна назад и падна в несвяст.

Съседи започнаха да подават глави от прозорците, да надничат по вратите и да се питат един-други какво е станало. Излезли по веранди и дворове, те предпазливо пристъпяха към местопроизшествието, а после бързо се отдръпваха с ръце на устите, ужасени от зловещата гледка. Накрая някой се сети да звънне на шерифа.

18

Поли Чалмърс бавно крачеше по Мейн Стрийт към „Неизживени спомени“, увила болните си ръце в най-топлите ръкавици, когато първият вой на сирени разцепи въздуха. Тя спря и се огледа. Един от трите кафяви плимута на полицията прелетя със запалени светлини през кръстовището на улиците „Мейн“ и „Лорел“. Движеше се поне с осемдесет и още ускоряваше. След него фучеше втори.

Тя изгледа с интерес колите и свъси вежди. Полицейските сирени бяха рядкост за Касъл Рок. Какво ли бе станало? Сигурно нещо по-сериозно от котка, заседнала на високо дърво. Алън щеше да й каже довечера.

Тя обърна отново поглед нагоре по Мейн Стрийт и видя, че Лийлънд Гонт бе излязъл на прага на магазина си и също гледаше след колите с явно любопитство. Е, поне едно нещо стана ясно — собственикът на магазина си беше на мястото. Нети не й се бе обадила да й каже какво е положението, но това ни най-малко не изненадваше Поли. Повърхността на Нетиния мозък бе доста хлъзгава и нещата често й се изплъзваха.

Тя продължи по улицата. Господин Гонт се огледа, видя я и лицето му се озари от блага усмивка.

— Госпожице Чалмърс! Толкова се радвам, че все пак дойдохте!

Жената се усмихна измъчено. Болката, която за малко й бе дала покой сутринта, сега отново плетеше жестоката си мрежа около ръцете й.

— Мисля, че се разбрахме за Поли.

— Поли тогава. Заповядайте. Толкова се радвам да ви видя. За какво е тази дандания?

— Не знам — отвърна тя и влезе пред него в магазина. — Сигурно някой се е наранил и трябва да бъде откаран в болницата. Бързата помощ тук е ужасно бавна през уикендите. Въпреки че не разбирам защо ще изпращат две коли…

Гонт затвори вратата след нея и сребърното звънче весело издрънча. Щорите на вратата бяха спуснати, слънцето клонеше в обратна посока и вътре в магазина беше мрачно, но… Поли си помисли, че за пръв път попада в толкова уютен мрак. Малка настолна лампа хвърляше златист кръг светлина върху тезгяха до старинния касов апарат на господин Гонт. Там лежеше отворена книга — „Островът на съкровищата“ от Робърт Луис Стивънсън.

Господин Гонт погледна загрижено към Поли и тя отново се усмихна въпреки болките.

— Артритът направо ме съсипва напоследък. Сигурно не изглеждам като Деми Мур.

— Изглеждате уморена и измъчена.

В гласа му имаше такова разбиране и съчувствие, че жената се уплаши, че ще се разплаче. Мисълта, която спираше сълзите й, бе направо абсурдна:

„Ръцете му! Ако се разплача, той ще се опита да ме утеши. Ще сложи ръка на рамото ми. Ще ме докосне.“

Тя отново лепна усмивка на лицето си.

— Ще оцелея. Винаги съм оцелявала. Да ви питам нещо — Нети Коб да се е отбивала днес при вас?

— Днес ли? — замисли се той. — Не. Днес не е идвала. Имам нов уникат от цветен кристал. Дойде вчера. Ако мине, непременно ще й го покажа. Не е така прекрасен като онзи, който й продадох миналата седмица, но мисля, че ще я заинтригува. Защо питате?

— А, не… нищо — отвърна Поли. — Просто ми беше казала, че ще идва, но Нети… Нети си е такава.

— Като я гледам, все ми се струва, че животът й не е бил особено лек — тъжно изрече той.

— Не, никак — отвърна бавно и почти механично Поли.

Чувстваше, че просто не може да откъсне поглед от очите му. Ръката й случайно се отърка в ръба на една от витрините и внезапната болка я изкара от унеса.

— Добре ли сте?

— Да, напълно — отвърна жената, но това си беше чиста лъжа. Изобщо не беше добре.

Гонт отлично го разбираше.

— Не, не сте добре. Затова ще си спестя вежливостите. Онова, за което ви писах, пристигна. Ще ви го дам и ще ви пратя у дома.

— Ще ми го дадете?

— Не, нямам предвид като подарък — каза той и мина зад тезгяха. — Не мисля, че се познаваме достатъчно, за да ви правя подаръци.

Тя се усмихна. Той наистина беше мил човек. И като такъв естествено искаше да направи нещо добро за първия жител на Касъл Рок, който се бе отнесъл мило с него. Но й костваше такива усилия да му отговори. Всъщност почти не го слушаше какво й говори. Болката бе станала непоносима. Искаше й се въобще да не бе идвала и въпреки милото му държане единствената й мисъл бе как по-скоро да се прибере вкъщи и да изпие едно хапче.

— Става въпрос за нещо, което всеки честен продавач е длъжен да предостави на изпитателен срок. — Той извади връзка ключове и отвори един от шкафовете. — Пробвайте го ден-два и ако видите, че не ви върши работа — какъвто може би ще се окаже случаят — ще ми го върнете. Ако пък прецените, че ви носи известно облекчение, тогава ще се споразумеем за цената. А за вас тя ще бъде специална, уверявам ви — усмихна се той.

Тя го погледна изумена. Облекчение ли? Какво говореше този човек?

Този извади малка бяла кутийка и я сложи на тезгяха. Отвори капака с дългопръстестите си ръце и извади отвътре малък сребърен предмет на тънка верижка. В първия момент Поли реши, че е някакъв накит, но когато Гонт изпъна верижката, в края й увисна нещо като напръстник.

— Това е египетски амулет, Поли. Много е стар. Е, не колкото пирамидите, но все пак… Вътре в него има нещо — някаква билка, струва ми се.

Той размърда пръсти. Сребърният напръстник — или каквото там беше — подскочи на верижката и нещото вътре изшумя като ситен пясък.

— Казва се „ашха“ или може би „ашаха“ — поясни Гонт. — Както и да е, според египтяните този амулет премахва болката.

Поли се засмя. Не искаше да бъде неучтива, но за това ли бе била толкова път? Та то дори нямаше естетическа стойност. Всъщност, честно казано, направо си беше грозно.

— Наистина не мисля, че…

— Аз също, но отчаяните ситуации често изискват отчаяни мерки. Уверявам ви, че амулетът е напълно автентичен… в смисъл, че не е „мейд ин Тайван“. Той наистина е създаден от египетска ръка в периода на Късния упадък и има сертификат, който го определя като „бенха-литис“ — бяла магия. Искам да го вземете и да го поносите. Знам, че звучи глупаво и сигурно е такова, но на земята има какви ли не чудеса. Неща, за които и в най-прекрасните си сънища не сме мечтали.

— Наистина ли вярвате във всичко това? — попита Поли.

— Да. През живота си съм бил свидетел на събития, пред които дори вълшебен амулет изглежда нормално. — Немирна искрица за миг озари кафявите му очи. — Светът е пълен с какво ли не, Поли. Но да оставим това сега. Става въпрос за вас. Още като се видяхме онзи ден, когато болката предполагам не е била толкова силна, усетих на какво страдание сте подложена. И си помислих, защо пък да не опитате с този… амулет. В края на краищата може пък и да ви е от полза. Традиционната медицина не ви помогна, нали?

— Благодаря ви за загрижеността, господин Гонт, но аз наистина…

— Лийлънд, ако обичате.

— Да. Та благодаря ви, Лийлънд, но се страхувам, че не съм суеверна.

Тя вдигна поглед и срещна ясните му кафяви очи.

— Не е важно вие да сте суеверна, Поли. Важното е, че това тук е… — Той разклати верижката и амулетът леко подскочи на халката си.

Тя отвори уста да му възрази, но не успя да изрече и дума. Изведнъж си спомни една случка от миналата пролет. Нети си беше забравила някакво списание у тях и докато го разлистваше вяло, прехвърляйки статийки за деца-изроди в Кливлънд и геологически формации на Луната, които изобразявали лицето на Кенеди, Поли попадна на съобщение за нещо, наречено „Заветът на древността“, което според авторите лекувало главоболие, язва и артрит.

Съобщението бе онагледено с черно-бяла рисунка, на която се виждаше мъж с дълга брада и висока магьосническа шапка (Нострадамус или някой от сорта). Той държеше нещо като детска книжна въртележка над тялото на човек в инвалидна количка. Нещото обливаше инвалида в лъч светлина и макар че никъде не се казваше направо, целта явно бе да се внуши на читателите, че човечецът утре-вдругиден ще рипне като нов. Естествено написаното бе просто капан за наивници. Уловка за хора, чийто разум е размътен или направо съсипан от нечовешки страдания и крайно отчаяние.

И все пак Поли дълго гледа съобщението и колкото и смешно да е, на няколко мъти почти бе готова да набере телефона за поръчки, посочен в края на страницата. Защото рано или късно…

— Рано или късно страдащият тръгва и по най-съмнителните пътеки с надеждата, че ще го доведат до изцелението. Не е ли така? — попита господин Гонт.

— Аз… Не съм…

— Студена терапия, загряващи ръкавици… дори лъчева терапия. Нищо не ти помогна нали?

— Откъде знаете всичко това?

— Добрият търговец трябва добре да познава нуждите на клиентите си — отвърна той с тих, хипнотичен глас и понечи да й сложи сребърната верижка с амулета.

Поли се отдръпна. Дългите му пръсти с техните остри нокти я плашеха.

— Не бойте се, мила госпожо. Косъм няма да падне от главата ви. Стига да сте спокойна… и да стоите мирно…

И тя наистина се успокои. Застана мирно, сви свенливо ръце пред гърдите си и позволи на Гонт да сложи верижката на шията й. Той го направи с нежността на баща, който сваля булото на дъщеря си, и Поли изведнъж се почувства далеч от него, далеч от „Неизживени спомени“, далеч от Касъл Рок, далеч от самата себе си. Чувстваше се като на далечно, обветрено плато, под безкрайно небе, на стотици мили от най-близкото човешко същество.

Амулетът издрънча върху ципа на коженото й яке.

— Сложете го вътре в якето си, а като се приберете вкъщи — и под блузата. За да има по-добър ефект, трябва да се носи близо до кожата.

— Не мога да го сложа в якето си — отвърна тя бавно и унесено. — Ципът… не мога да го сваля.

— Ами! Я опитайте.

Поли свали една от ръкавиците и опита. Изненадата й беше пълна — показалецът и палецът й без особено усилие се свиха и дръпнаха ципа.

— Ето, видяхте ли?

Сребърната топчица падна върху блузата й. Тежеше й. Усещането не беше особено приятно и тя се запита какво ли има вътре. Някаква билка, бе казал той, но звукът, който съдържанието на амулета издаваше, не й напомняше нито на листа, нито на прах. То сякаш само се движеше вътре.

Господин Гонт, изглежда, разбираше нейното неудобство и каза:

— Ще свикнете. И то по-бързо, отколкото си мислите. Повярвайте ми.

Отвън, на хиляди мили разстояние, отново завиха сирени. Гласовете им напомняха виковете на изстрадали души.

Господин Гонт се обърна и щом очите му се откъснаха от лицето й, Поли изведнъж усети, че съсредоточеността й се възвръща. Чувстваше се малко объркана, но и доволна. Сякаш бе преспала кратък, но оздравителен сън. Чувството на безпокойство и дискомфорт я бе напуснало.

— Ръцете още ме болят — каза тя.

Наистина я боляха, но дали болката бе същата? Струваше й се, че не е, но може би просто си внушаваше. Имаше усещането, че той я бе подложил на някаква хипноза, за да я накара да приеме амулета. Или пък топлината в магазина й се бе отразила упойващо след студа навън.

— Много се съмнявам, че обещаният ефект се постига мигновено — изрече сухо Гонт. — Дайте му шанс, все пак — поне това, Поли.

— Добре — сви рамене тя.

В края на краищата какво можеше да загуби? Топчицата беше достатъчно малка, за да се скрие под блуза или пуловер. Нямаше да й се наложи да отговаря на неудобни въпроси, а това съвсем не беше без значение — Розали Дрейк щеше да полюбопитства, Алън, който пет пари не даваше за такива щуротии, щеше да й се подиграва, а що се отнася до Нети… тя направо щеше да изпадне в умиление, ако разбереше, че носи магически амулет като онези, които се рекламират в любимото й списание.

— Не трябва да го сваляте дори под душа — поясни търговецът. — Освен това няма и нужда. Това е сребро, така че няма опасност да потъмнее.

— А ако го сваля все пак?

Той се изкашля притеснено.

— Ами… лечебният ефект на амулета се акумулира. Човекът, който го носи, с всеки изминат ден се чувства по-добре. Поне така ми бе казано.

„Интересно, кой ли му е казал?“ — помисли си Поли.

— Ако болният го свали, състоянието му се влошава до първоначалното. И то не постепенно, а изведнъж, а после трябва да минат дни, дори седмици, преди да се възстанови отново.

Поли се разсмя. За нейно облекчение Гонт също прихна.

— Знам, че звучи глупаво, но просто искам да помогна, доколкото мога. Вярвате ли ми?

— Да, вярвам ви и ви благодаря.

Ала докато Гонт я изпращаше на вратата, тя си даде сметка, че мисли за други неща — за унеса, в който бе изпаднала, когато той сложи верижката на шията й; за отвращението, което изпитваше от допира с него… Всички тези чувства силно противоречаха на безкористното приятелство, съчувствие и състрадание, които се излъчваха от него в почти видима аура.

Но беше ли я омаял наистина? Самата мисъл за това й се струваше глупава, но все пак… Опита се да си спомни какво бе чувствала, докато говореха за амулета, но не успя. Ако наистина бе имало нещо такова, то бе станало случайно и не без нейно участие. Най-вероятно всичко се дължеше на многото обезболяващи, които бе изпила. Заради това ги ненавиждаше. Не, всъщност повече ги мразеше за това, че вече не й действат както някога.

— Бих ви откарал, ако можех — каза той. — Но се опасявам, че така и не се научих да шофирам.

— Не се притеснявайте — отвърна Поли. — Направихте достатъчно за мен. Благодаря ви.

— Ще ми благодарите, ако ви помогне. Приятен следобед, Поли.

Отново завиха сирени. Свиреха някъде около Елм, Уилоу, Понд и Форд Стрийт. Тя се обърна натам. Имаше нещо странно в звука на сирените. Нещо, което будеше тревога. И страх от съдбата. Обърна се да каже нещо на Гонт, но вратата беше затворена. Табелката

ЗАТВОРЕНО

леко се поклащаше на връвчицата си. Жената бавно тръгна към дома. През кръстовището на Мейн Стрийт профуча още една полицейска кола.

19

— Данфърд?

Миртъл Кийтън влезе в антрето, крепейки съда за фондю под мишница.

— Данфърд, прибрах се!

Никой не отговори, телевизорът не беше включен, а това определено беше странно. Та той толкова много бързаше за мача. Тя се замисли дали не е отишъл някъде другаде да го гледа, в „Гарсънс“ например, но вратата на гаража бе спусната, което означаваше, че колата е вътре. А съпругът й никога не ходеше пеша. Особено пък по стръмната „Касъл Вю“.

— Данфърд? Тук ли си?

Никакъв отговор. Един от столовете в трапезарията беше обърнат. Миртъл свъси вежди учудено, остави съдинката на масата и го оправи. Първите нишки на притеснение, тънки като паяжина, се прокраднаха в съзнанието й. Тя тръгна към затворената врата на кабинета и се ослуша. За миг й се стори, че долавя лекото поскърцване на стола му.

— Данфърд? Там ли си?

Никакъв отговор… Само сподавено покашляне. Притеснението й прерасна в тревога. Данфърд бе подложен на невероятен стрес напоследък — беше единственият член на управата, който наистина вършеше някаква работа — а и килограмите му бяха множко. Ами ако беше получил сърдечен удар? Ако лежеше в несвяст на пода и кашлянето, което бе чула, не беше кашляне, а отчаян стон за глътка въздух?

След прекрасния ден, който бяха прекарали, тази мисъл й се виждаше зловещо правдоподобна. Посегна към дръжката на вратата… но бързо се отказа и притеснено разтърка отпусната кожа под шията си. Горчивият й опит я бе научил на две неща: никой не безпокои Данфърд в кабинета му, без да почука, и никой няма право да влиза неканен в неговата светая светих.

"Да, но ако е получил удар… или… или…"

Мисълта за обърнатия стол предизвика в нея нови тревоги.

„Ами ако е заварил крадец в къщата? Ако крадецът го е ударил с нещо по главата, а после го е завлякъл в кабинета?“

Тя леко почука на вратата.

— Данфърд? Добре ли си?

Отново никой. В къщата цареше пълна тишина. Само стенният часовник на дядо й достолепно тиктакаше в дневната… Не, и столът на Данфърд — вече беше сигурна — столът на Данфърд скърцаше.

Ръката й отново посегна към дръжката.

— Данфърд, добре ли…

— Изчезвай! Остави ме на мира, животно! — изрева Кийтън отвътре.

Миртъл отскочи като опарена. Сърцето й бясно заби. Не беше само от изненадата. Гневът и неприкритата ненавист в гласа му я ужасиха. След спокойната и приятна сутрин, която бяха прекарали, и с нож да я беше рязал, нямаше да я заболи толкова.

— Данфърд… помислих, че ти е станало лошо…

Гласът й бе тънък шепот. Дори самата тя не се чуваше.

— Махай се!

Беше вече зад вратата.

„Боже Господи, той е полудял? Възможно ли е? Как е възможно? Какво се е случило тук?“

Но нямаше отговор. Имаше само болка. Тя се качи като пребита горе, извади новата си кукла от килера и се скри в спалнята. Свали обувките си, прегърна куклата и легна с нея на леглото.

Някъде в далечината се чуваха сирени, но тя изобщо не им обърна внимание.

Спалнята им беше прекрасна в този час на деня, светла, огряна от слънцето, но Миртъл нищо не забелязваше. За нея бе непрогледен мрак. В душата й бе останала само скръб — дълбока, задушаваща скръб, която дори прекрасната кукла не можеше да утеши.

Господи, какво щастие бе изпитала днес! Сигурна беше, че и за него е било така. А сега всичко бе загубено. Завинаги.

Какво се бе случило?

Господи, кой има вина за всичко това!?

Жената притисна куклата до себе си, впери поглед в тавана и заплака силно и неудържимо като дете.

[1] Южен Париж (англ.) — Б.пр. ↑

[2] Детска игра, при която сноп пръчици се пуска накуп на масата, след което играчите трябва да съберат пръчките една но една, без да разместят останалите от купа. — Б.пр. ↑

Единадесета глава

1.

Петнайсет минути преди полунощ в края на най-дългата октомврийска неделя шериф Алън Пангборн излезе от сутерена на болницата „Кенибек Вали“ и тръгна по коридора бавно, с наведена глава. Краката му, обути в гумени болнични галоши, се влачеха вяло по балатума. Вратата зад гърба му плавно се затвори и надписът й лъсна на неоновото осветление:

МОРГА ВЛИЗАНЕТО НА ВЪНШНИ ЛИЦА ЗАБРАНЕНО!

В дъното на коридора един санитар в сиви работни дрехи миеше пода с бавни, мързеливи движения. Без да спира, Алън свали хирургическата шапка от главата си, бръкна под зелената престилка и я пъхна в джоба на дънките си. Глухото буботене на миялната машина го приспиваше. Болницата в Огъста бе последното място на света, на което му се искаше да бъде тази вечер.

Като го видя да се приближава, санитарят вдигна глава и изключи машината.

— Не ми изглеждаш добре, приятел — каза той.

— Въобще не се учудвам. Имаш ли цигара?

Санитарят извади пакет „Лъки“ от горния си джоб и му го подаде.

— Недей да палиш тук — каза той и кимна към моргата. — Доктор Райън ще ми писка.

— А къде? — понита Алън.

Той го заведе до близкия коридор и посочи една от вратите.

— Оттам ще излезеш на двора, но я подпри, защото иначе ще трябва да обикаляш цялата сграда, за да влезеш обратно. Имаш ли си кибрит?

Алън тръгна по коридора.

— Имам запалка. Благодаря ти.

— Чух, че тая вечер са двама — викна мъжът след него.

— Да — отвърна шерифът, без да се обръща.

— Аутопсиите са гадна работа.

— Прав си.

Машината заработи отново. Да, аутопсиите бяха гадна работа. Тези на Нети Коб и Уилма Джърсик бяха двайсет и трета и двайсет и четвърта поред в кариерата му. Всичките бяха гадна работа, но на по-отвратителни от тези две не бе присъствал.

Вратата, която санитарят му бе посочил, беше с автомат. Алън се огледа за нещо, с което да я подпре, но като не намери нищо подходящо, свали престилката и я затъкна на топка между касата и вратата. Нощният въздух, студен, но невероятно освежаващ след застоялата миризма на алкохоли в моргата го разсъни. Той се облегна на стената до ивицата светлина от вратата и запали цигарата си.

Първото дръпване го замая. От две години се опитваше да ги откаже и почти успяваше, но винаги се случваше нещо. Това беше и проклятието, и благословията на полицейската работа — винаги нещо се случваше.

Той погледна към звездите, които винаги го успокояваха, но не видя много. Силното осветление около болницата го заслепяваше. Алън успя да различи само Голямата Мечка, Орион и някаква червеникава точица, която вероятно беше Марс.

„Марс — помисли си той. — Това е. Воините на Марс са кацнали по обяд в Касъл Рок и първите хора, които са им попаднали, са били Нети и оная кучка Джърсик. Марсианците са ги пребили до смърт и са си тръгнали. Това е единственото възможно обяснение.“

Запита се, какво ли ще каже Хенри Райън, главният патолог на щата, ако отиде и му каже: „Докторе, работата е ясна. Тук са пипали извънземни. Случаят е приключен.“ Едва ли щеше да му е забавно. И за него нощта бе дълга.

Алън дръпна дълбоко от цигарата. Виеше му се свят, но усещането беше страхотно. В такива моменти напълно разбираше защо пушенето около болниците в Америка е забранено. Джон Калвин беше абсолютно прав — нещо, което те кара да се чувстваш така, в никакъв случай не може да е полезно за здравето. „И в същото време не мога да го оставя тоя никотин, шефе, толкова ми е сладък.“

Алън си помпели колко хубаво би било да може да си купи цял кашон от това пусто „Лъки“, да налапа всичките цигари наведнъж и да си ги запали с факла. Мислеше си колко хубаво би било, ако можеше да се напие. Но, уви, не му беше сега времето. Какво да се прави, Мърфи пак се оказваше прав — когато наистина имаш нужда да се напиеш, никога не можеш да си го позволиш. Той неволно се замисли дали пък алкохолиците наистина не бяха единствените хора на света, които искрено признават приоритетите си.

Ивицата светлина до краката му се разшири. Шерифът се обърна и видя Норис Риджуик. Още бе със зелената хирургическа шапка, развързана и килната назад. Не беше свалил и престилката. Лицето му бе досущ като дрехите.

— Господи, Алън!

— За пръв път ли ти е?

— Не, и друг път съм присъствал. Имахме едно задушаване в Норт Уиндхъм. Но тези… Господи, Алън!

— Да, Господи.

— Имаш ли цигари?

— Не. Тая си я изпросих от санитаря — отвърна Алън и го погледна учуден. — Не знаех, че пушиш, Норис.

— Не пуша, но реших, че ще ми се отрази добре.

Той се разсмя.

— Боже, ако знаеш как искам вече да съм за риба. Всъщност ще почиваме ли при това положение?

Алън се замисли за миг и поклати глава. Какви ти марсианци, работата беше съвсем проста. И именно това я правеше толкова зловеща. Какъв смисъл имаше да лишава Норис от почивка?

— Чудесно — каза мъжът доволен. — Все пак, ако искаш, ще дойда, Алън.

— Няма нужда. Джон и Клат вече са на линия. Клат отиде с момчетата от криминалния да говори с Пийт Джърсик, а Джон и екипът разследват последните мигове на Нети. И двамата ми се обадиха. Работата е ясна. Отвратителна, но ясна.

Да, така беше… но той пак продължаваше да се тормози. И колкото повече мислеше, толкова по-силни ставаха притесненията му.

— И каква е работата? Честно казано оная кучка Джърсик си го просеше от години. Винаги съм си мислел, че ще си изяде боя някъде, но чак пък толкова… Май ще се окаже, че не е попаднала на човек.

— Така излиза. Уилма едва ли можеше да намери по-неподходящ човек, с когото да се заяде.

— Да се заяде ли?

— Миналата пролет Поли подари на Нети кученце. То джафкаше малко в началото и Уилма вдигна страшна пушилка.

— Така ли? Не си спомням да е подавала оплакване.

— Направи го веднъж, но аз спрях преписката. Поли ме помоли. Чувстваше се отчасти виновна, нали кученцето беше от нея. Нети каза, че ще гледа да го държи в къщата, и аз сметнах случая за приключен. Кучето спря да джафка, но Уилма явно е продължила да дразни Нети. Поли разправяше, че минавала на другия тротоар само като видела Уилма да се задава. Нети дълго време стискала зъби и гледала да не отвръща на атаките на оная кобра, но миналата седмица нервите й явно не са издържали. Отишла у Джърсикови, докато те са били на работа, видяла чистите им чаршафи на простора и ги наплескала с кал от градината.

Норис подсвирна изумен.

— И на това ли оплакване не дадохме ход?

Алън поклати глава.

— От този момент нататък всичко си е останало между тях двете.

— А Пийт Джърсик?

— Ти не го ли познаваш?

— Ами… — Норис се замисли. Представи си Пийт, представи си Уилма, представи си ги заедно и бавно поклати глава. — Да, прав си. Той трепереше от жена си и не смееше за нищо да й противоречи.

— Всъщност може би е успял да отложи нещата, поне за малко. Според Клат Пийт казал на криминалните, че Уилма искала да отиде у Нети още щом видяла окаляните си чаршафи. Страшно се била настървила. Вдигнала телефона и здравата я нарязала.

Норис кимна. Между двете аутопсии беше звъннал на дежурния в Касъл Рок и го бе помолил да му изпрати справка за инцидентите, свързани двете жени. Досието на Нети беше кратко — убила мъжа си и толкоз. Никакви криминални прояви преди или след това, включително и през последните няколко години, откакто се бе върнала в Касъл Рок. Обаче с Уилма положението беше съвсем друго. Тя никого не бе убила, но оплакванията от и за нея нямаха край и датираха чак от ученическите й години, когато ударила някаква заместник-учителка, защото я наказала с оставане след часовете. В други два случая разтревожени гражданки, които са имали нещастието да влязат в черния списък на Уилма, бяха поискали закрила от полицията. През годините към нея на три пъти бяха отправяни обвинения за нападение, но впоследствие на нито едно от тях не бе даден ход. Изобщо не се изискваше кой знае какво разследване, за да стане ясно, че никой нормален човек не би посмял да се заяжда с Уилма Джърсик.

— Как пък се намериха!? — промърмори Норис.

— И аз това се чудя.

— И какво, Пийт я придумал да не ходи при Нети?

— Ами! Нали ще го побърка! Пуснал й две таблетки ксанакс в чая и това поуталожило страстите й. Според това, което е казал на Клат, явно и за него историята приключва дотук.

— Вярваш ли му, Алън?

— Да, доколкото мога да вярвам на човек, с когото не съм говорил лично.

— Какво е т’ва дето й го е пуснал в чая? Наркотик ли?

— Успокоително. Джърсик казал на момчетата, че и друг път го е използвал, когато Уилма се разгорещявала прекалено. Отразявало й се добре, та си мислел, че и този път номерът му ще мине.

— Но не би.

— Е, в началото е имало някакъв ефект. Поне Уилма не е хукнала веднага да се разправя с Нети. Но съм сигурен, че след това атаките й са се подновили — още когато се караха за кучето, тя си бе изградила нещо като план за разсипването на Нети. Тормозеше я по телефона. Минаваше демонстративно с колата пред къщата й. Такива работи. Но Нети беше страшно чувствителна и приемаше подобни неща много навътре. Джон Лапоант и следователите, към които съм го зачислил, навестиха Поли към седем часа. Според нея Нети определено е била разтревожена за нещо. Отишла да я види сутринта и по едно време говорела странни неща. Поли не й обърнала особено внимание. Нали я знаеш Нети? — Алън въздъхва. — Знае ли човек, та да се вслушва във всичко!?

— Тя как го прие, Алън?

— Сравнително нормално, струва ми се.

Беше й се обадил два пъти — веднъж от една къща до местопрестъплението и втория път от тук, от „Кенибек Вали“. И в двата случая гласът й звучеше спокойно и овладяно, но зад старателно подбраните думи, той безпогрешно усети сълзи и недоумение. Това, че още при първото му обаждане тя знаеше почти всичко за станалото, не го учуди. Новините, особено лошите, се разнасят бързо в Провинциални градчета като Касъл Рок.

— И кое е подпалило фитила?

Алън погледна учудено към Норис и осъзна, че не може да му отговори. Беше получил сравнително пълен доклад от Джон Лапоант между двете аутопсии, но ситуацията Продължаваше да е все така неясна.

— Една от двете е решила да действа — каза. — Според мен — Уилма, но още не можем да сглобим детайлите. Изглежда, е била в дома на Нети, докато тя е била при Поли. Сигурно вратата не е била заключена, а не се знае дали изобщо е била затворена добре и дали после не е зейнала съвсем от вятъра — нали знаеш какъв вятър излезе днес.

— Да, бе.

— Та може би Уилма просто е имала намерение да направи обичайната си обиколка, колкото да държи Нети в напрежение, но като е видяла отворената врата, изведнъж й е хрумнало друго. Не съм сигурен, че е станало точно така, но се връзва.

Още преди да довърши изречението си, той осъзна, че всъщност това е невъзможно. Изобщо не се връзваше и точно в това бе проблемът. Трябваше да се връзва, искаше му се да е така, но не беше. И онова, което направо го побъркваше, бе, че на практика нямаше причина да се чувства толкова неуверен в заключенията си. Единственият слаб момент във версията му бе дали е възможно Нети да забрави не само да заключи, но и да затвори вратата си, при положение че толкова се страхуваше от Уилма Джърсик. Но не можеше да се хване за това — Нети беше толкова непредвидима, че човек не можеше и да предположи на какво е способна. И все пак…

— И Уилма какво? — попита Норис. — Решава да обърне къщата с краката нагоре?

— Не, убива кучето на Нети.

— Моля!?

— Добре чу. Убива кучето.

— Господи! Каква мръсница!

— Ти пък като че ли не знаеш що за стока е.

— Да, но все пак…

Ето го пак. И то от Норис Риджуик, на когото не можеше да се разчита дори доклада си да напише като хората.

— Използвала е швейцарско ножче. По-скоро тирбушона към него. Оставила е и бележка — отмъщавала си за окаляните чаршафи. Нети пък, като разбрала каква е работата, потрошила всичките стъкла на Уилма с камъни. На всеки камък закрепила по една бележка, че това е последно предупреждение.

— Господи, Света Богородице! — възкликна Норис с известно възхищение.

— Семейство Джърсик тръгнали на църква към десет и нещо. След литургията обядвали заедно с Пуласки. Пийт Джърсик останал да гледа мача с Джейк Пуласки, така че този път дори не е могъл да се опита да укроти жена си.

— Добре, де, случайно ли са се срещнали на онзи ъгъл?

— Съмнявам се. Според мен Уилма се е прибрала, видяла е на какво прилича къщата й и се е обадила на Нети.

— Искаш да кажеш, че са се срещнали като на дуел.

— Точно.

Норис подсвирна, а после впери поглед в тъмнината и се замисли.

— Алън, защо всъщност трябва да присъстваме на тия проклети аутопсии?

— Протокол, предполагам — отвърна той, макар неговите причини да не се изчерпваха само с това.

Когато чувстваш, че нещо в едно дело не е наред, че някаква брънка във веригата се губи (а сега случаят беше именно такъв), ти трябва един съвсем малък детайл, нещо безкрайно незабележимо на пръв поглед, което да те изкара от лабиринта и да даде насока на мислите ти. Трябва ти пирон, на който да закачиш шапката си.

— При това положение мисля, че е време Общината да наеме човек за протоколната работа — промърмори Норис.

Алън се разсмя. Вътрешно обаче и през ум не му минаваше да се смее, не само защото моментът не беше подходящ. В това дело нещо не беше наред. На повърхността всичко изглеждаше ясно, но навътре, там, където живееше (а понякога и се криеше) инстинктът, мароканците продължаваха да изглеждат по-правдоподобно. Поне за Алън.

Хайде стига! Нали току-що обясни на Норис всичко от игла до конец, и то за една цигара време.

Да, наистина. Но нима беше възможно две жени, дори ако едната е луда, а другата — същинска змия, да се срещнат на един ъгъл и да се изколят една друга като пилци за едното нищо?

Той не знаеше. И понеже не знаеше, захвърли цигарата и започна да разнищва всичко отначало.

2

За Алън всичко започна с едно обаждане на Анди Клатърбък. Когато телефонът иззвъня, той тъкмо беше изключил телевизора (второто полувреме на мача едва бе започнало) и обличаше палтото си. Беше решил да отиде до „Неизживени спомени“ и да се види с господин Гонт, ако е там. Може би дори щеше да срещне Поли. Обаждането промени всичко.

Като се върнал от обяд, Клат заварил Еди Уорбъртън на телефона в офиса. Ставала някаква патаклама на „Уилоу“ и „Форд“, две жени се биели или нещо такова. Еди казал, че няма да е лошо да се обадят на шерифа.

— Откъде накъде Еди Уорбъртън ще отговаря на телефона в полицейския участък!? — ядоса се шерифът.

— Ами сигурно дежурният не си е бил на мястото и Еди си е помислил, че…

— Той прекрасно знае каква е процедурата — като го няма дежурният, обажданията автоматично се препращат при мен.

— Не знам от какъв зор се е обадил — каза Клат със зле прикрито нетърпение, — но не това е важното. Четири минути по-късно, докато говорех с Еди, постъпи второ обаждане по случая. Някаква бабичка. Не можах да запиша името й — или от притеснение забрави да ми го каже, или просто не искаше да се представя. Както и да е, каза, че на ъгъла на „Форд“ и „Уилоу“ става страшна битка. Биели се две жени. Според нея — с ножове. Каза, че още са там.

— Още ли се бият?

— Не, вече били на земята. И двете.

— Ясно. — Мозъкът на Алън заработи на пълни обороти. — Регистрира ли обаждането, Клат?

— Да, разбира се.

— Добре. Сийтън е дежурен днес, нали? Прати го веднага там.

— Пратих го.

— Слава Богу. А сега се обади на щатската полиция.

— Да искам ли екип?

— Още не. Засега ги уведоми за ситуацията. Ще се видим там, Клат.

Когато отиде на местопрестъплението и видя цялата касапница, Алън моментално се обади в Оксфордския участък на щатската полиция и ги помоли незабавно да изпратят не един, а два екипа, ако могат да си го позволят. В същото време Клат и Сийтън Томас стояха с разперени ръце пред двете жертви и увещаваха хората да се прибират по домовете си. Норис пристигна, хвърли един поглед и отиде да вземе жълтата лента с надпис: „ПОЛИЦЕЙСКА ТЕРИТОРИЯ — ПРЕСИЧАНЕТО ЗАБРАНЕНО“ от багажника на колата. Лентата здравата бе прашасала и впоследствие Норис каза на Алън, че сериозно се е усъмнил дали изобщо ще се залепи — толкова беше стара.

Лентата все пак още вършеше работа и Норис я опъна в широк триъгълник около двете жени, които изглеждаха като прегърнати в основата на пътния знак. Зяпачите не се прибраха по къщите си, но поне се отдръпнаха встрани. Бяха около петдесетина, но с разнасянето на мълвата броят им непрекъснато нарастваше. Анди Клатърбък и Сийтън Томас едва смогваха да удържат тълпата без предупредителни изстрели. Алън напълно им съчувстваше.

В Мейн убийствата се разследваха от Криминалния отдел на щатската полиция и за провинциалните зайци (каквито бяха повечето от тях) най-страшното настъпваше от момента на установяване на престъплението до идването на тежкарите от криминалния. Местните ченгета отлично знаеха, че точно тогава най-често се прекъсва така наречената доказателствена верига. Повечето от тях знаеха също, че всяко тяхно действие ще бъде разгледано под лупа от столичните тарикати — все от Съда и Главната прокуратура — които открай време смятаха, че провинциалните полицаи се държат на местопрестъплението като слонове в стъкларски магазин.

А всичките тия зяпачи, които стояха мълчаливо и гледаха като треснати, направо всяваха ужас у Алън. Напомняха му на зомбитата от „Събуждането на мъртвите“.

Той грабна рупора от задната седалка на колата си и им каза веднага да се прибират по домовете си. Хората бавно започнаха да се разотиват. Алън за пореден път прехвърли правилника в главата си и се обади в участъка. Сандра Макмилън приемаше обажданията там. Тя не беше кой знае колко печена, но, дето има една дума, на харизан кон зъбите не се гледат. Освен това той се надяваше, че като научи за случилото се, Шийла Бригъм няма начин да не дойде. Ако не от чувство за дълг, то поне от любопитство. Той нареди на Санди да издири районния следовател и Рей ван Алън — дежурния патолог за такива случаи — и да ги прати на местопрестъплението по възможност преди да са дошли ония от криминалния.

— Разбрано, шериф — каза важно Санди. Той се върна при подчинените си.

— Кой от вас установи смъртта?

Клат и Сийт Томас се спогледаха с неудобство. На Алън му се подкосиха краката. Още една точка в полза на тарикатите. Още имаше време, първият екип не бе дошъл, въпреки че сирените виеха все по-близо. Пъхна се под лентата и тръгна на пръсти към пътния като дете, което се измъква от къщи след вечерния час.

Повечето кръв бе изтекла между жертвите и в пълната с листа канавка, но тънка струйка бе описала неправилен кръг около двете тела. Алън приклекна извън този кръг, протегна ръка, но за да стигне до труповете — вече не се съмняваше, че са такива — му се наложи да се наведе почти до легнало положение.

Полицаите стояха и го гледаха с ококорени очи.

— Снимайте ме — викна им през рамо той.

Клат и Сийт го зяпаха сякаш им говореше на патагонски, но Норис хукна до колата и изрови стария полароид, с който заснемаха местопроизшествията. Алън имаше намерение при първата сбирка на Градската управа да поиска поне още един нов апарат, но в този момент това му беше последна грижа.

Норис дотича с апарата, намести се и натисна копчето. Блендата изщрака.

— Я по-добре направи още една. Хвани и телата. Не искам ония да ни трият сол, че сме прекъснали доказателствената верига, дяволите да ги вземат дано!

Норис документира стойката на Алън извън кървавия кръг и разположението на телата до пътния знак, след което Алън внимателно се наведе напред и сложи ръка на окървавения врат на жената отгоре. Нямаше пулс, разбира се, но от натиска на пръстите му главата й се изплъзна от знака и увисна настрани. Той веднага разпозна Нети и си помисли за Поли.

„О, Господи!“

После напълно механично провери и пулса на Уилма. Едва ли имаше смисъл — от черепа й стърчеше сатър, а цялото й лице бе опръскано с малки капчици кръв, които приличаха на езическа татуировка.

Шерифът се изправи и се върна при останалите зад лентата. Знаеше, че не е редно, но не можеше да престане да мисли за Поли. Трябваше да си избие тази мисъл от главата, иначе със сигурност щеше да обърка работите тук. Чудеше се дали някой от зяпачите е успял да разпознае Нети. При това положение Поли сто на сто щеше да разбере, преди да й се е обадил. Тайно се надяваше, че поне няма да дойде лично да види какво става.

„Не можеш да мислиш за това сега — мъмреше се вътрешно той. — Имаш да разследваш двойно убийство.“

— Вземи си бележника — нареди той на Норис. — Ти ще водиш записките.

— Господи, Алън, нали знаеш какъв ми е правописът?

— Важното е да пишеш.

Норис даде полароида на Клат и извади бележника от задния си джоб. Кочан подпечатани и разписани квитанции изпадна от джоба му. Той се наведе и разсеяно го напъха обратно.

— Искам да отбележиш, че главата на жената отгоре, обозначена като Жертва 1, беше подпряна на пътния знак и че аз неволно я килнах назад, докато проверявах за пулс.

„Колко лесно е да превключи човек на полицейски жаргон — помисли си Алън. — Колите стават «превозни средства», бандитите — «нарушители», а мъртвите ти съграждани — «обозначени жертви». Полицейски жаргон — каква прекрасна стъклена преграда.“

Той се обърна към Клат и му нареди да заснеме новото разположение на телата, изпитвайки истинско облекчение, че е накарал Норис да документира жертвите, преди да ги докосне.

Полицаят изпълни нареждането.

Алън се обърна отново към Норис и продължи:

— Отбележи също, че след като главата на Жертва 1 беше обърната, аз бях в състояние да я идентифицирам като Нетиция Коб.

— Искаш да кажеш Нети? — втрещи се Синтън.

— Да. Точно това искам да кажа.

Мъжът вписа информацията в бележника си и попита:

— Какво ще нравим, Алън?

— Ще чакаме криминалистите и ще се стараем да се държим естествено, когато дойдат.

Те пристигнаха след по-малко от три минути в две коли последвани от Рей ван Алън в разнебитеното си субару. Пет минути по-късно с един син джип дойде и екипът на щатската полиция. Още със слизането щатските полицаи запалиха пури. Алън не се и съмняваше, че ще го направят. Труповете още не бяха изстинали, престъплението се бе разиграло на открито, но ритуалът с пурите беше неотменим.

Неприятната работа, позната в полицейския жаргон като „осигуряване на местопрестъплението“, започна. И продължи до мръкнало. Алън на няколко пъти беше работил с Хенри Пейтън, шеф на Оксфордския участък (и следователно ръководещ случая и хората, работещи но него), но никога не бе съзирал у него и следа от въображение. Той беше работар, съвестен и прецизен, но именно благодарение на него Алън намери минута свободно време да отскочи да се обади на Поли.

Когато се върна, на местопрестъплението кипеше усилен труд. Отбелязваше се разположението на телата, оглеждаше се мястото, направиха се близо триста снимки. Междувременно бяха пристигнали още щатски полицаи. Някои от тях разпръсваха тълпата, която отново напираше, други отклоняваха прииждащите телевизионни екипи към сградата на Кметството. Един художник от полицията скицира набързо ситуацията.

Когато дойде ред на самите тела, Пейтън даде на Алън хирургически ръкавици и плик за веществени доказателства и попита:

— Сатъра или ножа?

— Сатъра — отвърна той.

Това беше по-неприятната задача. Сатърът сигурно бе оплескан с мозъка на Уилма, но Алън не искаше да се докосва до Нети. Беше му жал за нея.

След като оръжията на престъплението бяха пакетирани, надписани и изпратени към Огъста, двата криминални екипа започнаха да претърсват района около телата, които още лежаха в смъртната си прегръдка, а локвата кръв между тях бе започнала да хваща кора. Когато дойде ред на Рей ван Алън да ги прибере в торбите и да ги качи на линейката, мястото беше осветено с фарове и санитарите внимателно разделиха Нети и Уилма.

През цялото това време елитът на полицейския участък на Касъл Рок стоеше като изтукан и се чувстваше като ненужен придатък.

Хенри Пейтън застана до Алън извън загражденията и остави хората му да довършат фината работа, позната като „Оглед на местопрестъплението“.

— Това едва ли е най-приятният начин да си прекара човек неделята — каза той.

Шерифът кимна.

— Съжалявам, че главата се е преместила при теб. Просто лош късмет.

Той отново кимна.

— Съмнявам се, че някой ще ти създава проблеми за това. Все пак нали си заснел първоначалното разположение. — Той погледна към Норис, който разговаряше с Клат и новопристигналия Джон Лапоант, и добави: — Имаш късмет, че тоя шемет не си е сложил пръста на обектива.

— А, Норис си разбира от работата.

— Да бе, колкото аз от китайски. Както и да е. Случаят май изглежда ясен, а?

Алън пак кимна. Да, всичко изглеждаше прекалено ясно и именно в това бе проблемът. Разбра го далеч преди двамата с Норис да приключат необичайно дългия си работен ден зад болницата „Кенибек Вали“.

— Смяташ ли да присъстваш на кълцането? — попита Хенри.

— Да. Райън ли ще прави аутопсиите?

— Доколкото знам, да.

— Мисля да взема и Норис. Телата първо ще отидат в Оксфорд, нали?

— А-ха. Обикновено там ги режем.

— Ако тръгнем сега с Норис, ще стигнем преди тях.

Пейтън кимна.

— Вървете, щом искате. Мисля, че нямаме повече работа тук.

— Ще ми се да изпратя двама от моите хора с твоите екипи. Като наблюдатели. Имаш ли нещо против?

Той се замисли.

— Не, но кой ще пази реда тук? Баба ми ли?

Алън изведнъж усети, че чашата на търпението му всеки момент ще прелее. Беше прекарал ужасен ден, беше изтърпял обидите на Хенри по адрес на служителите, както и всичките му останали простотии, но… трябваше да му прави мили очи, за да вкара хората си в разследване, което изобщо не беше от тяхната компетенция.

— Хайде, Хенри. Неделя вечер е. Дори „Кроткият тигър“ е затворен.

— Откъде тоя мерак да си в играта, Алън? Да няма нещо навързано? Разбрах, че двете не са се разбирали особено и че онази отгоре е освиткала не кой да е, а мъжа си.

Шерифът се замисли.

— Нищо навързано няма. Поне аз не знам. Просто…

— Просто не ти го побира акъла?

— Кажи-речи.

— Добре, стига хората ти да са наясно, че само ще слушат и толкоз.

Алън едва забележимо се усмихна. Помисли си да каже на Пейтън, че ако нареди на Клат и Джон Лапоант да задават въпроси, те най-вероятно ще избягат през девет планини в десета, но се отказа.

— Дума няма да проронят. Бъди сигурен.

3

Ето така двамата с Норис Риджуик се бяха озовали в двора на „Кенибек Вали“ след най-дългата неделя в живота им. Но денят, слава Богу, в едно-единствено нещо приличаше на живота на Нети и Уилма: беше свършил.

— Смяташ ли да си наемем хотел за през нощта? — неуверено попита Норис.

Алън нямаше нужда от свръхестествени способности, за да разбере за какво си мисли той. Притесняваше се да не се размине с утрешния риболов.

— Дума да не става — отвърна и прибра престилката, с която беше подпрял вратата. — Хайде да се махаме оттук.

— Готово — отвърна Норис и за пръв път днес бе наистина доволен.

Пет минути по-късно двамата вече пътуваха по шосе 43 към Касъл Рок. Когато пристигнаха, от понеделника вече бяха минали три часа.

4

Алън спря зад сградата на Кметството и излезе от колата. Собственият му автомобил беше паркиран в дъното до разнебитения фолксваген-костенурка на Норис.

— Прибираш ли се? — попита той.

Норис се усмихна притеснено и сведе очи.

— Само да си хвърля униформата.

— Норис, колко пъти ще тл казвам да не използваш тоалетната като съблекалня?

— Хайде, Алън, знаеш, че не винаги го правя.

Глупости, и двамата знаеха, че това е редовният му номер.

— Карай — въздъхна шерифът. — Днес много ти се насъбра. Извинявай.

Полицаят сви рамене.

— Какво да се прави. Такива неща не се случват всеки ден и на всички ни дойде нанагорно.

— Накарай Санди или Шийла да ти впишат извънредни часове, ако още са тук.

— А да скъсам ли нервите на Бъстър? — засмя се уморено Норис. — Мисля този път да пасувам. Тоя здрава та ме е нарочил, Алън.

— Продължава ли да ти трови нервите?

Алън почти беше забравил за съветника.

— Не, но като ме срещне някъде, да може с поглед ще ме убие.

— Аз лично ще му лепна квитанцията утре сутринта.

— Като пише твойто име, няма проблеми — каза той и тръгна към служебния вход. — Лека нощ, Алън.

— Наслука утре.

Норис веднага се оживи.

— Благодаря. Да видиш каква въдица има в новия магазин, Алън — направо страхотия!

Алън се усмихна.

— Сигурен съм. Все се каня да посетя тоя приятел — изглежда, че при него има по нещо за всеки. Защо пък и аз да не си харесам нещо?

— Наистина, защо пък не? Знаеш ли колко неща има. Направо ще се шашнеш.

— Лека нощ, Норис. И благодаря.

— Няма за какво — отвърна Норис, но определено му стана приятно.

Алън се метна на колата, излезе от паркинга и тръгна надолу по Мейн Стрийт. По навик огледа сградите от двете страни на улицата, без дори да си дава сметка, че пак се поддава на професионалната си деформация. Направи му впечатление, че горният етаж на „Неизживени спомени“ свети. В град като Касъл Рок никой не стоеше буден до толкова късно. Помисли си, че Лийлънд Гонт сигурно страда от безсъние, и отново си каза, че трябва да го посети. Но това щеше да стане едва след като случаят с Нети и Уилма станеше ясен до последния детайл.

На ъгъла на „Мейн“ и „Лорел“, той даде мигач и понечи да завие наляво, но спря насред кръстовището и тръгна в обратна посока. Майната му! За какво да се прибира вкъщи. Домът му бе празен и студен, пълен със затворени врати, зад които дебнеха спомени. А в другия край на града имаше една жива жена, която сигурно отчаяно се нуждаеше от някого. Точно колкото и той, живият мъж, се нуждаеше от нея.

Пет минути по-късно Алън угаси фаровете и тихо влезе в двора на Поли. Вратата сто на сто щеше да бъде заключена, но той знаеше под коя саксия да погледне.

5

— Какво правиш още тук, Санди? — попита Норис от вратата и разхлаби вратовръзката си.

Сандра Макмилън, застаряваща блондинка, която от двайсет години насам заместваше телефонистката на участъка, тъкмо си тръгваше. Изглеждаше много уморена.

— Шийла имаше билети за шоуто на Бил Козби в Портланд — каза тя. — Искаше да остане, но аз я изгоних. В края на краищата Бил Козби не идва всеки ден в Мейн.

„А всеки ден ли се случва две жени да се заколят като пилци заради нищо и никакво куче, което отгоре на всичкото сигурно е дошло от Общинския кучкарник?“ — помисли си Норис, но реши да го премълчи.

— Да ти кажа честно сега предпочитам да не бях гонила Шийла. Тук беше една лудница — обадиха се от всички възможни телевизии, а до единайсет и нещо участъкът приличаше на универсален магазин преди Коледа.

— Представям си. Можеш да тръгваш вече. Включи ли автомата?

Когато нямаше никой на телефона в участъка, автоматът прехвърляше обажданията в дома на Алън, а ако след четири позвънявания и той не отговореше, машината казваше на телефониращия да се обади на щатската полиция в Оксфорд. Системата беше безкрайно проста и никога не можеше да се приложи в голям град, но Касъл Рок беше най-малката от всичките шестнайсет общини на Мейн и автоматът вършеше чудна работа.

— Включен е.

— Добре. Въпреки че имам чувството, че Алън няма да се прибере вкъщи.

Тя вдигна многозначително вежди.

— Лейтенант Пейтън да се е обаждал? — попита Норис.

— Не… Гадно ли беше, Норис? Искам да кажа… труповете и всичко.

— Не ми говори.

Цивилните му дрехи висяха прилежно окачени на закачалка над картотеката му. Той ги взе и тръгна към тоалетната. От три години имаше навика да се преоблича в службата, но рядко му се случваше да го прави в такъв необичаен час.

— Върви си, Санди, аз ще заключа.

Той влезе в тоалетната и закрепи закачалката на вратата. Тъкмо беше разкопчал ризата си, когато отвън се почука.

— Норис? — извика Санди.

— Да.

— Щях да забравя. Има подарък за теб. На бюрото ти е.

Норис искрено се учуди.

— Подарък ли? От кого?

— Не знам. Тук наистина беше една лудница. Но на пакета има картичка. И панделка. Сигурно е от тайната ти любовница.

— Любовницата ми е толкова тайна, че и аз не знам коя е — отвърна той с искрено съжаление.

После събу панталона си и нахлузи дънките. От другата страна на вратата Санди Макмилън се усмихна.

— Господин Кийтън намина тази вечер — каза тя с нотка на злоба. — Може пък той да ти го е оставил. Сигурно иска да се сдобрите.

Норис се разсмя.

— Само това ми липсва.

— Хайде, пък утре ще ми разкажеш. Умирам от любопитство. Пакетът е много хубав. Лека нощ, Норис.

— Лека.

6

Санди вдигна яката на палтото си и излезе. Нощта беше много студена и й напомни за предстоящата зима.

Синди Роуз Мартин, жената на адвоката, беше една от многото, които се изнизаха през участъка тази вечер. Тя бе наминала в началото на вечерта, но на Санди и през ум не й мина да го спомене на Норис. Той изобщо не се движеше в отбраното общество на семейство Мартин. Госпожа Мартин каза, че търси мъжа си, което й се стори напълно в реда на нещата. (Всъщност в участъка цареше такъв хаос, че Санди едва ли щеше да се учуди, дори ако жената бе казала, че търси Михаил Баришников.)

Санди каза, че не е виждала господин Мартин, и покани Синди Роуз да провери горе, ако иска, да не би да е при господин Кийтън. Жената отвърна, че ще го направи, тъй и тъй е дошла чак дотук. В този момент централата отново замига като коледно дърво и Санди не можа да забележи госпожа Мартин, която извади лъскав пакет със синя велурена панделка от чантата си и го сложи на бюрото на Норис Риджуик. Красивото й лице се озари от широка усмивка, която, уви, съвсем не беше красива. Всъщност беше почти зловеща.

7

Норис напъха ризата в дънките си, обу се и внимателно подреди униформата на закачалката. Подуши ризата под мишниците и реши, че може да изкара още един ден.

На излизане от тоалетната остави закачалката на видно място, за да не я забрави на тръгване. Алън направо се побъркваше, като видеше дрехите му да висят из участъка. Казваше, че офисът заприличвал на химическо чистене.

Норис отиде до бюрото си. Някой наистина му беше оставил подарък — красива кутия, увита в светлосиньо фолио и завързана с тъмносиня велурена лента, която разцъфваше в богата панделка отгоре. Под лентата беше пъхнат малък бял плик. Възбуден от любопитство, той взе плика и го разкъса. Вътре имаше картичка.

На нея на машина беше изписано кратко, закодирано съобщение:

!!!!! ЗА ДА НЕ МЕ ЗАБРАВЯШ !!!!!

Норис се замисли. Единствените двама души, които непрекъснато му напомняха нещо, бяха Алън и майка му… а майка му бе починала преди пет години. Той взе пакета, сряза лентата и внимателно остави панделката на бюрото. После махна и опаковката. Кутията беше бяла, дълга около трийсет сантиметра, широка и дълбока около десет. Капакът беше залепен с тиксо.

Разряза лепенката и отвори кутията. Предметът вътре беше покрит с бяла, полупрозрачна хартия, през която можеше да се види формата му — продълговата и на места назъбена — но не и самият предмет.

Норис понечи да махне хартията и показалецът му докосна нещо метално. Тежка стоманена челюст захапа част от хартията, а с нея и три от пръстите му. Ръката му изтръпна от болка. Той изпищя и се дръпна назад, стискайки ръката си. Кутията се търкулна на земята и изкънтя на кухо.

Господи, как боли!

Мъжът дръпна хартията, която висеше от ръката му като изпомачкана гирлянда, и я откъсна. Под нея остана огромен капан за плъхове. Някой го беше заредил, пъхнал в кутията, покрил с хартия и опаковал в красиво синьо фолио. А сега проклетият механизъм беше захапал първите три пръста на дясната му ръка и направо бе изкоренил нокътя на показалеца му.

— Мама му стара! — извика Норис и в паниката си вместо да отмести стоманеното езиче, взе да удря ръката си в бюрото на Джон Лапоант.

Пръстите му изтръпнаха и по цялата му ръка пробяга остра болка. Той извика отново, сграбчи капана и освободи езичето. Зловещият механизъм изщрака и падна с трясък на пода.

Постоя разтреперан насред стаята, а после се съвзе и хукна към тоалетната. Пусна студената вода и навря изтръпнала си ръка под струята. Тя пулсираше като възпален мъдрец. Той стоеше стиснал зъби и гледаше струйките кръв, които се стичаха заедно с водата в канала, и си мислеше за онова, което му бе казала Санди: „Господин Кийтън намина тази вечер… Сигурно иска да се сдобрите.“

И за картичката: „ДА НЕ МЕ ЗАБРАВЯШ“.

О, сто на сто е бил той. Типично в негов стил.

— Кучи син! — простена Норис.

Студената вода сковаваше пръстите му, притъпяваше болката, но той знаеше, че ръката му отново ще изтръпне още преди да се е прибрал у дома. Аналгинът може би щеше да облекчи болката, но той просто трябваше да забрави, че ще спи нормално тази вечер. А също и че ще е в състояние да лови риба на сутринта.

„Как ли пък не. Ще отида за риба, ако ще и да ми окапе проклетата ръка. Наумил съм си го открай време и онова копеле Данфърд Бъстър Кийтън няма да ме спре!“

Той спря водата и внимателно попи ръката си. Нито един от пръстите му не беше счупен — поне на пръв поглед, но и трите бяха започнали да се подуват въпреки студената вода. Капанът беше оставил тъмночервен отпечатък върху кокалчетата на пръстите му. Оголената плът под падналия му нокът кървеше, а онова болезнено пулсиране отново бе започнало.

Той се върна в празната стая, прибра капана в кутията и го скри в горното чекмедже на бюрото си. Извади отвътре флакона с аналгина и изтърси три таблетки в устата си.

После събра фолиото и панделката, напъха ги в кошчето и ги покри с хартия.

Нямаше намерение да казва на Алън или на когото и да било за гадния номер, който Бъстър му бе погодил. Щяха да се смеят, но Норис знаеше какво щяха да си помислят… или поне си мислеше, че знае: „Само Риджуик момее да се хване на нещо подобно. Представяш ли си — да сложи си собствената ръка в капан за плъхове!“

„Сигурно е от тайната ти любовница… Господин Кийтън намина тази вечер… Сигурно иска да се сдобрите.“

— И сам ще се оправя — каза обидено Норис. — Както аз си знам и когато аз реша.

И изведнъж му мина ужасната мисъл — ами ако Бъстър не е останал доволен от капана, който в края на краищата можеше и да не подейства? Ако е отишъл у тях? Въдицата му е там, а той дори не я бе заключил. Просто я беше подпрял в ъгъла до кошницата за риба. Ами ако той е разбрал колко му е скъпа и е решил да я счупи на две?

— Само да е посмял, главата му ще счупя! — закани се той с плътен и гневен глас, който Хенри Пейтън и останалите му колеги едва ли биха разпознали.

И през ум не му мина да заключи на излизане. Всъщност беше забравил дори за болката си. Единственото, което го интересуваше, бе да се прибере час по-скоро вкъщи и да се увери, че въдицата му още е здрава.

8

Тялото под завивките не се помръдна, когато Алън влезе в спалнята и той реши, че Поли е заспала. Вероятно с помощта на някой и друг перкодан. Той се съблече безшумно и внимателно се пъхна в леглото до нея. Но щом сложи слава на възглавницата, видя, че очите й са отворени и го гледат. В първия момент се стресна.

— Кой странник идва нощем в леглото на таз девица? — попита тихо тя.

— Аз съм, кой друг? — отвърна той и се усмихна. — Извинявай, че те събудих, девице.

— Не бях заспала — каза тя и го прегърна.

Той плъзна ръце около талията й. Топлината й му доставяше удоволствие. Така затоплена, Поли беше като задрямала печка. Алън за миг усети нещо твърдо до гърдите си и бегло осъзна, че тя носи нещо под памучната си нощница. После нещото се търкулна и увисна под мишницата й на сребърната си верижка.

— Добре ли си? — попита я.

Тя допря лице до неговото и го притисна до себе си.

— Не — отвърна.

Гласът й затрепери и жената се разплака. Той я остави да си поплаче в прегръдките му и погали косите й.

— Защо не ми е казала какво й причинява тази жена, Алън? — попита накрая Поли и леко се дръпна назад.

Очите му вече бяха свикнали с мрака и той успя да различи лицето й — тъмни очи, тъмна коса, бяла кожа.

— Не знам.

— Само да ми беше казала, щях да оправя нещата. Щях лично да отида при Уилма Джърсик и… и…

Не беше сега моментът да й каже, че Нети се е включила в играта с почти същото ожесточение и злоба както и Уилма. Нито пък, че идва ден, в който с всичките Нетита и Уилми на света става нещо, което не е по силите на никого да оправи.

— Часът е три и половина. — Това едва ли е най-подходящото време да говорим за това какво е могло и какво е щяло да стане. — Поколеба се за миг и продължи: — Според Джон Лапоант тази сутрин Нети ти е казала нещо за Уилма — всъщност вчера сутринта. Какво беше то?

Поли се замисли.

— Не знаех, че става дума за Уилма. Поне не тогава. Нети ми донесе лазаня. А ръцете ми… ръцете ми наистина бяха зле. Тя веднага разбра. Нети е… беше… може и да е била… ох, и аз не знам вече какво да кажа… Беше разсеяна за някои неща, но аз лично не можех нищо да скрия от нея.

— Тя много те обичаше.

Думите му отново я разплакаха. Знаеше, че ще стане така, но знаеше също, че има сълзи, които просто трябва да се изплачат независимо от часа. Защото иначе те задушават отвътре.

След малко Поли отново беше в състояние да говори. Ръцете й обгърнаха врата му и тя продължи:

— Сложи ми ония глупави ръкавици и отиде да направи кафе. Попитах я дали си има работа вкъщи и тя каза, че няма. Каза, че Райдър бил на пост, а после нещо от рода на: „Мисля, че ще ме остави на мира. Не ми е досаждала напоследък, сигурно най-после е разбрала, че й говоря сериозно“. Не ти предавам точно думите й, но беше нещо такова.

— Кога дойде при теб?

— Около десет и петнайсет. Може би малко по-рано или по-късно, но там някъде. Защо, Алън? Има ли някакво значение?

Когато се пъхна под завивките, той имаше чувството, че ще заспи още щом сложи глава на възглавницата. Сега беше по-буден от всякога и мислите не му даваха мира.

— Не. Не смятам, че значи нещо. Освен че Нети е мислела за Уилма в онази сутрин.

— Просто не мога да повярвам. Тя изглеждаше толкова добре напоследък. Наистина. Помниш ли, като ти разказах как набра кураж да отиде в „Неизживени спомени“ сама миналата сряда?

— Да.

Свали ръце от врата му и се обърна по гръб. Алън чу, че нещо издрънча, но отново не му обърна внимание. Мислите му бяха заети с онова, което Поли му бе разказала, и той изследваше всяка дума както бижутер оглежда съмнителен камък.

— Трябва да уредя нещата по погребението — каза тя. — Нети имаше роднини в Ярмът, но те не искаха да имат нищо общо с нея, докато беше жива, та камо ли сега. Все пак трябва да им се обадя утре. Ще мога ли да отида до дома на Нети, Алън? Мисля, че тя имаше някакво тефтерче с телефони.

— Аз ще ти го донеса. Няма да ти разрешат да изнесеш нищо от къщата, поне докато доктор Райън не се произнесе след аутопсията, но не виждам нищо лошо да ти дам да препишеш два-три телефона.

— Благодаря ти.

Изведнъж му хрумна нещо.

— Поли, в колко часа си тръгна Нети оттук?

— Мисля, че към единайсет без нещо. Може и да е било единайсет. Не, едва ли е стояла цял час. Защо?

— Нищо — отвърна той.

И тук нищо не се губеше. Ако Нети беше стояла по-дълго у Поли, тя нямаше да има време да се прибере вкъщи, да намери кучето си мъртво, да събере камъните, да напише бележките, да ги закрепи, да отиде у Уилма и да й изпочупи стъклата. Но тя се бе разделила с Поли в единайсет без петнайсет, което ще рече повече от два часа преди трагедията. Достатъчно време.

„Ей, Алън! — гласът, онзи ехидният, който обикновено му говореше за Ани и Тод, отново се обади. — Защо си си навил на пръста да разнищиш тая работа, а приятелче?“

Той не можеше да му отговори. Но не можеше да отговори и на един друг въпрос — как Нети е пренесла камъните до дома на Уилма? Тя нямаше книжка, нито пък имаше представа как се кара кола.

„Стига глупости, приятелче — подвикна му пак гласът. — Написала е бележките вкъщи, вероятно направо в антрето, до тялото на мъртвото си куче, после е взела ластици от чекмеджето в собствената си кухня и е излязла. За какво ще мъкне камъни. Малко ли камъни има в градината на Уилма?“

И все пак Алън не можеше да се отърве от мисълта, че камъните са донесени с бележките на тях. Нямаше причина да мисли така, но му изглеждаше правдоподобно… Точно така би постъпило едно дете или някой, който мисли като дете.

Някой като Нети Коб.

Стига! Престани!

Не можеше.

Поли сложи длан на лицето му.

— Толкова се радвам, че дойде, Алън. Сигурно и за теб е било ужасно.

— Важното е, че свърши. И ти трябва да го приемеш така. Хайде, поспи. Имаш много работа утре. Искаш ли да ти дам едно хапче?

— Не, ръцете ми са по-добре. Поне те. Алън?

Тя замълча и се размърда неспокойно в леглото.

— Какво?

— Нищо. Друг път ще ти кажа. Мисля, че вече ще мога да заспя. Добре, че дойде. Лека нощ.

— Лека нощ, скъпа.

Тя се обърна, придърпа завивките и утихна. За миг той си помисли как го бе прегърнала — с ръце, сплетени зад врата му. Щом като можеше да вплете така пръстите си, значи наистина беше добре. Това беше прекрасно, може би най-хубавото, което му се бе случило, откакто Клат се обади у тях. Дано поне се задържи така.

Поли започна лекичко да похърква. Всъщност Алън намираше хъркането й приятно. Беше толкова хубаво да споделяш леглото си с друг човек, истински човек, който издава истински звуци и… понякога ти дърпа завивката.

Той се усмихна в тъмнината.

А после мислите му отново се върнаха към убийствата и престана да се усмихва.

„Мисля, че ще ме остави на мира. Не ми е досаждала напоследък, сигурно най-после е разбрала, че й говоря сериозно.“

Мисля, че ще ме остави на мира.

Не ми е досаждала напоследък.

Сигурно най-после е разбрала, че й говоря сериозно.

Случаи като този не се нуждаеха от разследване. Дори Сийт Томас може да ти каже какво точно е станало, само като погледне местопрестъплението през дебелите си цайси. Вярно, че вместо пистолети за дуел бяха използвани кухненски прибори, но резултатът беше същият — две тела в моргата на „Кенибек Вали“. Единственият въпрос бе защо се бе случило всичко това.

Беше имал някои въпросителни, някои бегли съмнения, но те щяха да се изпарят още преди земята да погълне Уилма и Нети.

Сега въпросителните бяха станали по-тревожни, а някои от тях

(Сигурно най-после е разбрала, че й говоря сериозно.)

имаха и имена.

За Алън всеки криминален случай беше като градина, оградена от висока стена. За да влезеш, трябва да намериш вратата. Понякога те бяха няколко, но той от опит знаеше, че винаги е поне една. Естествено, че как иначе градинарят е влязъл да посее семената? Случваше се вратата да е голяма, със стрелка към нея и огромен неонов надпис ВХОД или пък малка, покрита с толкова много бръшлян, че трябва да се луташ дълго, преди да я откриеш, но винаги съществуваше. И ако търсиш упорито, ако не те е страх да израниш ръцете си в храсталаците, неминуемо ще я намериш.

Понякога вратата бе малко веществено доказателство, намерено на местопрестъплението. Друг път пък — свидетел или предположение, основано на факти и логика.

Предположенията на Алън за този случай бяха: първо, че Уилма е следвала отдавна изградения си стереотип да се подиграва с хората и да ги подлудява; второ, че този път е избрала неподходящ човек за игричките си; и трето, че на Нети отново й е прищракало, както когато бе убила мъжа си. Но…

Не ми е досаждала напоследък.

Ако Нети не беше казала това, какво щеше да се промени? Колко от предположенията му щяха да се изяснят?

Алън не знаеше.

Просто лежеше в тъмната спалня и се чудеше дали в края на краищата ще намери вратата.

Може би Поли не е чула добре думите на Нети?

Технически беше възможно, но той не го вярваше. Действията на Нети, поне до един момент, съвпадаха с онова, което Поли твърдеше, че е чула. Нети не се беше явила на работа в петък, беше казала, че е болна. Може и така да е било, но може би просто се е страхувала от Уилма. Това се връзваше — знаеха от Пийт Джърсик, че след като е видяла окаляните си чаршафи, тя се е обадила да сплаши Нети. Може и на следващия ден да е звъняла, без Пийт да разбере. Но в събота сутринта Нети беше дошла при Поли с лазаня. Щеше ли да е в състояние да я направи, ако другата жена непрекъснато я е тормозила по телефона? Едва ли.

И после — камъните, с които са строшени стъклата на Уилма. Към всеки един от тях е била закрепена бележка с един и същи текст: „КАЗАХ ТИ ДА МЕ ОСТАВИШ НА МИРА. ПРЕДУПРЕЖДАВАМ ТЕ ЗА ПОСЛЕДЕН ПЪТ.“ Предупреждението обикновено означава, че на този, към когото е отправено, се дава време да промени поведението си. Но за двете жени часът вече е бил ударил. Те са се срещнали на онзи ъгъл само два часа след като камъните са били хвърлени.

Всъщност и за това можеше да се намери някакво обяснение. Когато Нети е намерила кучето си мъртво, тя сигурно не е била на себе си. Също и Уилма, когато е заварила къщата си като след бомбардировка. И само едно телефонно обаждане е било достатъчно, за да пламне искрата. Някоя от двете се е обадила… и фитилът се е запалил.

Алън се обърна на една страна и си помисли колко хубаво би било да може както едно време да получи справка за телефонните обаждания през този ден. Ако можеше да документира факта, че те са говорили преди последната си среща, щеше да се чувства много по-спокоен.

Добре, да приемем, че са говорили. Остават бележките.

„Така трябва да е станало — мислеше си той. — Нети се прибира вкъщи и намира мъртвото си куче в антрето. Прочита бележката на тирбушона, а после сяда и написва едно и също съобщение на петнайсетина листа. Слага ги в джоба на палтото си, награбва една шепа ластици и отива у Уилма. Събира петнайсетина камъка от двора, увива бележките около тях и ги затяга с ластиците. Трябва да е направила всичко това, преди изобщо да започне да хвърля камъните. Иначе би и отнело много време да спира по средата на изпълнението, да тича за още камъни и да увива още листчета. Значи трошиш стъклата и се прибира у дома при клетото си куче.“

Всичко му изглеждаше сбъркано.

Виждаше му се направо невероятно.

Такъв развой предполагаше последователност на мисли и действия, каквато просто не пасваше на представата му за Нети Коб. Убийството на мъжа й бе последица от дългогодишен тормоз, но самото то бе извършено импулсивно от една жена с изкривена психика. Ако данните в старите досиета на Джордж Банерман бяха точни, тя със сигурност не е писала предупредителни писма на Албиън Коб, преди да го убие.

Онова, което му се виждаше правдоподобно, бе къде-къде по-просто: Нети се връща, намира кучето си мъртво, грабва сатъра от кухнята и хуква да се разправи с полякинята.

Но ако е така, тогава кой е изпочупил стъклата на Уилма?

Джон Лапоант беше прикрепен към екипа, който цял следобед проследяваше движението на Нети, доколкото е имало такова. Беше отишла у Поли с лазанята и бе споделила с нея, че има намерение да отиде до новия магазин „Неизживени спомени“ и да се срещне със собственика Лийлънд Гонт, ако е там. Поли поясни, че търговецът я бил поканил да го посети същия следобед и приятелката й трябвало да му каже, че тя ще направи всичко възможно да отиде, въпреки че не се чувства добре.

Ако Нети наистина беше ходила до „Неизживени спомени“, ако беше прекарала известно време там, зяпайки по витрините и приказвайки с новия магазинер, когото всички В града смятаха за страхотен и с когото Алън все не можеше да се срещне — това щеше да ограничи възможностите и отново да извади на дневен ред предположението, че камъните са били хвърлени от трети човек. Но Нети не беше стъпвала в „Неизживени спомени“. Гонт бе казал и на Поли, и на криминалистите, че не й е виждал очите, откакто си е купила онзи кристален лампион. Той бил прекарал предобеда в кабинета си, слушайки класическа музика и описвайки разни стоки, така че дори някой да е идвал, едва ли е щял да го чуе.

Следователно жената си е отишла направо вкъщи, тоест имала е достатъчно време да направи всичките онези неща, които изглеждаха на Алън толкова невероятни.

При Уилма Джърсик възможностите бяха още по-ограничени. Мъжът й се занимавал в мазето с някаква дърводелска работа от осем до десет и нещо в неделя сутринта. Като видял, че става късно, изключил машините и се качил да се облече за литургията в единадесет. Според онова, което Пийт Джърсик разказал на полицаите, тя била под душа, когато влязъл в спалнята. Шерифът нямаше основание да се съмнява в думите му.

Събитията вероятно са се разиграли по следния начин: Около девет и половина Уилма излиза от къщи на кратка обиколка около дома на Нети. Пийт е в мазето, майстори си нещо и дори не разбира, че жена му е навън. Тя пристига пред къщата около десет без петнадесет — минути след като Нети е тръгнала към Поли — и вижда вратата отворена. За нея това е повече от покана. Тя паркира, влиза в къщата, убива кучето, импулсивно написва бележката и си тръгва. Никой от съседите не си спомня да е виждал яркожълтото юго на Уилма, но това едва ли е доказателство, че колата не е била там. Всъщност повечето от съседите са били навън — кой на църква, кой на гости.

Уилма се връща вкъщи, качва се горе, докато Пийт изключва машинариите си, и се съблича. Когато мъжът й влиза в банята да измие лицето си, тя вече е под душа.

Това, че Пийт Джърсик е намерил жена си под душа, беше единственият факт, в който Алън намираше някаква логика. Тирбушонът, с който бе умъртвено кучето, бе смъртоносно, но не достатъчно дълго оръжие и Уилма сигурно е имала кръв по ръцете, която просто се е налагало да измие.

Тя веднъж се разминава с Нети и втори път — със съпруга си. Нима беше възможно? Да. На косъм наистина, но беше напълно възможно.

„Стига, Алън! Престани и заспивай!“

Не можеше. Нещо сякаш го ядеше отвътре. Часовникът в дневната тихо удари четири часа. Мислите му непрекъснато стигаха до задънена улица, но той просто не можеше да престане да мисли.

Опитваше се да си представи как Нети седи търпеливо на масата в кухнята си и пише десетки пъти едно и също нещо, докато любимото й кученце лежи мъртво на по-малко от два метра. Опитваше се, но не можеше. Онова, което в началото бе взел за врата към онази въображаема градина, сега все повече му приличаше на красива рисунка върху иначе здравата и непоклатима стена. Зрителна измама.

Беше ли прекосила Нети разстоянието до дома на Уилма? Беше ли счупила прозорците й? Алън не знаеше, но беше убеден, че Нети Коб все още будеше любопитство у жителите на Касъл Рок — лудата, която бе убила мъжа си и бе прекарала сума ти години в „Джунипър Хил“. В редките случаи, когато тя се отклоняваше от обичайния си маршрут, някой неминуемо я забелязваше. Ако беше минала по Уилоу Стрийт в неделя сутринта — вероятно плачейки и мърморейки си под носа — нямаше начин да е останала незабелязана.

Още на сутринта Алън щеше да тръгне от къща на къща и да разпита всички един но един.

Сънят най-после победи. Докато засмиваше, пред очите му беше все една и съща картина: купчина камъни, увити в листи от тетрадка.

„Ако Нети не ги е хвърлила, тогава кой?“ — питаше се той.

9

Докато малките часове на понеделника бавно се движеха към зората, а с нея и към началото на една нова и интересна седмица, един младеж на име Рики Бисонет се промъкна незабелязано в двора на преподобния Уилям Роуз. Вътре в спретнатата и белосана къща преподобният спеше съня на праведните.

Рики, деветнайсетгодишен и необременен с кой знае колко акъл, работеше в сервиза на Сони. Работното му време бе свършило отдавна, но той се бе мотал из офиса в очакване да стане достатъчно късно (или може би достатъчно рано), та да изиграе малък номер на преподобния Роуз. В петък следобед Рики бе наминал пред новия магазин и се бе заприказвал със собственика, интересен стар тарикат. От дума на дума той изведнъж осъзна, че разказва на господин Гонт най-съкровената си мечта. Тя беше свързана с една млада, ама много млада актриса и модел, за чиито недотам облечени снимки Рики бе готов да даде какво ли не.

— Знаете ли, мисля, че имам нещо, което ще ви заинтригува — каза собственикът на магазина.

После се огледа наоколо, сякаш за да се увери, че освен тях двамата в магазина няма никой, и обърна табелката на вратата. Върна се зад тезгяха, порови из шкафовете и извади кафяв плик.

— Вижте това, господин Бисонет — каза той и му намигна похотливо. — Мисля, че ще останете изненадан. Може би дори изумен.

Вцепенен бе точната дума. Снимките бяха на същата онази актриса, но която Рики чезнеше, и на тях тя беше повече от гола. На първата феята беше снимана заедно с известен актьор, на втората — с двама известни актьори, единият от които можеше да й бъде дядо. А на останалите… Но преди Рики да успее да ги разгледа (а те бяха поне петдесет, всичките цветни, лъскави и големи), господин Гонт ги дръпна от ръцете му.

— Но това е…

Младежът млъкна миг преди да произнесе име, добре известно на читателите на лъскави таблоиди и на зрителите на нашумели шоупрограми.

— О, не! — възрази господин Гонт, но кехлибарените му очи сякаш казваха „да, разбира се“. — Сигурен съм, че не може да е тя, но приликата наистина е невероятна. Продажбата на такива снимки, разбира се, е незаконна. Да оставим сексуалното съдържание… Сам виждате, че момичето на снимката — което и да е то — едва ли има повече от седемнайсет години… Все пак бих могъл да си затворя очите, господин Бисонет. Търговията е в кръвта ми. Така че… Ще се пазарим ли?

И те се спазариха. Рики Бисонет си купи седемдесет и две порнографски снимки за трийсет и шест долара… и този малък номер.

Той изтича на прибежки до къщата, скри се за миг в сянката на стряхата, колкото да се увери, че никой не го е забелязал, и изкачи трите стъпала до вратата. После извади една картичка от задния си джоб, отвори процепа за пощата, пусна я вътре и внимателно положи медния капак обратно, за да не вдигне шум. Приключил със задачата, той се метна през парапета на верандата и хукна като бесен през двора.

Имаше страхотни планове за трите часа, които оставаха до утрото. Те включваха седемдесет и две снимки и голям флакон лосион за ръце.

Картичката запърха като огромен молец и падна на избелелия килим в антрето с текста нагоре:

Как си баптистки буквоед такъв!?

Пишем ти, за да ти кажем, че е по-добре да престанеш с приказките си против нашта „Нощ в казиното“. Решили сме да се позабавляваме и не можем да разберем какво ти пречи. Да знаеш, че на нас, Праведните Католици, ни дойде до гуша от Баптистките ти Простотии. Ние и без това си знаем, че вие, Баптистите, сте шепа Гъзоблизци.

А що се отнася до ДРУГОТО, по-Добре Внимавай, Преподобни Параход Уили. Че ако продължаваш да си вреш Гадната Мутра в Наште работи, така ще те подредим заедно с Тъпите ти Приятелчета, че ще ни запомниш!

Остави ни на мира Баптистки Буквоед такъв или ЩЕ СЪЖАЛЯВАШ, ДОКАТО СИ ЖИВ.

„Просто предупреждение“ от

ЗАГРИЖЕНИТЕ КАТОЛИЦИ

НА КАСЪЛ РОК

Преподобният Роуз откри картичката, когато слезе по хавлия да прибере сутрешния си вестник.

Човек може би е по-лесно да си представи реакцията му, отколкото да я опише.

10

Лийлънд Гонт стоеше на прозореца над „Неизживени спомени“ с ръце зад гърба и гледаше от високо към Касъл Рок.

Четиристайният апартамент зад него здравата би учудил местните клюкари, защото в него нямаше нищо. Абсолютно нищо. Нито легло, нито шкаф, нито дори стол. Вградените гардероби зееха отворени и празни. Вълма прах се търкаляха по непозналия настилка под. Единственото „обзавеждане“ бяха пердетата — весело и уютно каре. Но те бяха и единствените, които имаха някакво значение, защото се виждаха от улицата.

Градът спеше. Магазините бяха празни, къщите бяха тъмни и единственото движение на Мейн Стрийт бе мигането на светофара на кръстовището с Уотърмил. Гонт гледаше града с нежни, влюбени очи. Още не беше напълно негов, но скоро щеше да стане. Той вече бе сложил ръка на него. Те не знаеха… но скоро щяха да разберат. Щяха. Тържественото откриване бе минало чудесно. Господин Гонт се възприемаше като електротехник на човешката душа. А в малки градчета като Касъл Рок всичките бушони бяха подредени в красиви, прави редици. Само трябва да ги отвинтиш и да започнеш свързването на късо. Свързваш на късо една Уилма Джърсик с една Нети Коб, използвайки жица от други два бушона — тези на младеж като Брайън Раск и пияница като Хю Прийст например. После по същия начин свързваш и други хора — един Бъстър Кийтън с един Норис Риджуик, един Франк Джует с един Джордж Нелсън, една Сали Ратклиф с един Лестър Прат…

В един момент изпробваш ювелирната си работа, просто за да се увериш, че всичко действа — както бе направил днес — а после си седиш кротко на мястото и само от време на време пускаш ток по веригата, колкото да поддържаш интереса. Да поддържаш напрежението. Но още по-добре е да си кротуваш, докато не свържеш и последната клема… и едва тогава да дръпнеш шалтера. Рязко и без колебание.

Важното е да познаваш човешката природа и…

— Да балансираш търсене и предлагане, разбира се — разсъждаваше си на глас той, докато гледаше заспалия град.

А защо? Ами… всъщност, просто така.

Ей така.

Хората винаги преценяваха всичко с душите си, а той, разбира се, щеше да вземе колкото е възможно повече от тях, когато затвори магазина. Те бяха за Лийлънд Гонт като трофеите за ловеца, като улова за рибаря. Всъщност в чисто практически смисъл те вече не му вършеха работа, но той продължаваше да ги събира винаги когато му се удадеше възможност. Иначе нямаше да е в играта.

И все пак по-скоро удоволствието го караше да продължава. Не душите. То бе единственото, което имаше значение след толкова време, защото когато си живял дълго, в един момент започваш да се развличаш с каквото ти попадне.

Лийлънд Гонт освободи ръцете иззад гърба си — същите онези ръце, които отвращаваха всеки, който бе имал нещастието да почувства хладното им докосване — и сплете здраво пръсти. Ноктите му бяха дълги, твърди и жълти. А също и невероятно остри. Миг по-късно те прорязаха кожата на пръстите му и от раните бликна черна и гъста кръв.

Брайън Раск изплака насън.

Майра Ивънс пъхна ръка между краката си и започна бясно да мастурбира — в съня й Кралят се любеше с нея.

Данфърд Кийтън сънуваше, че лежи насред пистата на хиподрума в Люистън. Конете полетяха в галон и го премазаха под копитата си.

В съня си Сали Ратклиф отвори вратата на новия мустанг на Лестър Прат и отвътре изскочиха стотици змии.

Хю Прийст се събуди с писък. В съня му Хенри Бофорт, барманът на „Кроткия тигър“, бе залял с газ лисичата му опашка и бе драснал клечката.

Еверет Франкъл, асистентът на доктор Рей ван Ален, сънуваше, че лапа новата си лула, а мундщукът й изведнъж се превръща в бръснач и отрязва езика му.

Поли Чалмърс започна да стене, а вътре в малкото сребърно бижу на врата й нещо се раздвижи, засъска и я облъхна с аромат на… увяхнали теменуги.

Лийлънд Гонт бавно отпусна хватката си. Големите му разкривени зъби се оголиха в усмивка, едновременно ведра и смразяващо зловеща. Над Касъл Рок кошмарите избледняха и неспокойните спящи отново се отпуснаха в леглата си.

Засега.

Скоро щеше да се съмне. А със зората идваше и нов ден със своите изненади и чудеса.

Той си мислеше, че е време да си наеме помощник. Не че той щеше да бъде имунизиран срещу процеса, който работодателят му ръководеше. Не!

Това би опорочило цялото удоволствие.

Лийлънд Гонт стоеше на прозореца и гледаше града, който се простираше в краката му безпомощен в тази така приятна тъмнина.

КНИГА ВТОРА
Продажбата на века

Първа глава

1

Понеделник — 14 октомври, Ден на Колумб. Този ден в Касъл Рок бе ясно и горещо. Хората мърмореха заради жегата, събираха се на групички около Общината, при Нан и на пейките пред Кметството и коментираха странностите на времето. Сигурно е заради ония проклети пожари в Кувейт, говореха си те, или пък заради озоновата дупка, с която непрекъснато си чешат езиците по телевизията. По-старите жители се кълняха, че откакто се помнят, такова чудо не е било — в седем часа сутринта през втората седмица на октомври температурата да е двайсет и един градуса.

Това, разбира се, изобщо не беше вярно и повечето от тях го знаеха. На всеки две-три години се случваше циганското лято да се проточи чак до края на октомври и за четири-пет дни времето да е като през юли. А после една прекрасна сутрин температурата рязко спадаше и моравите пред къщите се сковаваха от скреж. Жителите на Касъл Рок прекрасно знаеха всичко това, но времето бе твърде удобна тема за разговор, та да я проваляте излишни подробности. На никого и през ум не му минаваше да спори. Споровете могат да се окажат опасни, когато времето е твърде топло за сезона. Тогава хората стават лоши, а жителите на Касъл Рок имаха съвсем пресен пример за онова, което можеше да се случи, когато хората станат лоши — трябваше им само да погледнат към кръстовището на „Уилоу“ и „Форд“.

— Тия двете съ’сем откачиа — припяваше Лени Партридж, най-старият жител на Касъл Рок и пръв градски клюкар. — Те си беа луди за връзване открай време, ама айде. Оная Коб закла мъжа си като куче, нъл знаеш? — Лени зачеса дъното на торбестите си панталони. — Напрао си го утрепа. Пази Боже! Ама кви жени има, а? — Той погледна към ясното небе и добави: — Знам си аз, кат е така топло, се стават бели. На шерифа първата работа тряа да му е да нареди на Хенри Бофорт да затвори „Тигъра“, докат се опраи времето.

— Лесна работа, старче — бъзна го Чарли Фортин. — Не ми пречи няколко дена да си взимам бирата от магазина и да си я пия вкъщи.

Това предизвика бурен смях у разпасаната команда около Лени и заядливо мърморене у самия господин Партридж. Мъжете постепенно започнаха да се разотиват. Повечето от тях бяха на работа, нищо че беше празник.

2

Данфърд „Бъстър“ Кийтън седеше в кабинета си по долни гащи. Не беше излизал оттам от неделя вечерта, когато бе отскочил за малко до сградата на Кметството да вземе папката с кореспонденцията между него и данъчните.

Главният градски съветник на Касъл Рок смазваше колта си за трети път от сутринта. По едно време бе решил да го зареди. После му хрумна да убие жена си. След това реши, че ще е по-добре да отиде до Кметството, да намери онзи кучи син Риджуик (Бъстър нямаше и представа, че Норис има почивен ден) и да убие него. А накрая стигна до извода, че ще е най-добре да се затвори в кабинета си и да се самоубие. Така поне щеше веднъж завинаги да се отърве от Преследвачите. Нищо друго не бе в състояние да ги спре, дори вълшебната игра. Разбра го вчера, когато се върна у дома и намери тия розови листчета, разлепени из цялата къща.

Телефонът на бюрото иззвъня. Стреснат, той натисна спусъка на револвера. Чу се глухо прищракване. Ако колтът беше зареден, вратата на кабинета му вече щеше да е станала на трески.

Той грабна слушалката и изкрещя:

— Не можете ли да ме оставите на мира поне за малко?

Кроткият глас от другата страна на линията моментално го успокои. Беше гласът на господин Гонт, а за изстрадалата душа на Кийтън той бе като мехлем.

— Случихте ли с играчката, която ви дадох, господин Кийтън?

— Тя действа! — Съветникът тържествуваше. Изведнъж беше забравил злокобните планове за убийства и самоубийства, които бе кроял цяла сутрин. — Спечелих на всички гонки, за Бога!

— Но това е чудесно — каза топло търговецът.

Лицето на Кийтън отново помръкна. Гласът му утихна почти до шепот.

— А после… като си дойдох у дома… — изрече и изведнъж осъзна, че не може да продължи.

Миг по-късно с безкрайна изненада и изумление установи, че не се налага да говори повече.

— Разбрахте, че Те са били в къщата ви? — попита господин Гонт.

— Да! Да! Откъде зна…

— Те са навсякъде, господин Кийтън. Казах ви го още онзи ден.

— Да! И… — изведнъж млъкна. Лицето му се изкриви от напрежение. — Представете си, че подслушват линията, господин Гонт. Сигурно и в момента ни слушат!

Търговецът остана спокоен.

— Сигурно, но не ни. Не ме мислете за толкова наивен, господин Кийтън. Не се срещам за пръв път с Тях.

— Убеден съм.

Кийтън изведнъж осъзна, че великото удоволствие, което бе изпитал от „Печелившия залог“, не представляваше нищо в сравнение с това: след толкова мъки и лутане да открие сродна душа.

— Сложил съм малко електронно приспособление към телефона си — продължи търговецът със спокойния си, мек глас. — Ако линията се подслушва, при мен светва лампичка. В момента наблюдавам тази лампичка, господин Кийтън. Успокойте се, не свети. Мъртва е като някои сърца в този град.

— Вие знаете, нали? — каза Данфърд с немощен, треперещ глас и сякаш всеки момент щеше да заридае.

— Да. И ви се обаждам, за да ви кажа, че не трябва да правите нищо прибързано, господин Кийтън. — Гласът му беше нежен и приспивен. Докато го слушаше, той сякаш се понасяше нанякъде като детски балон, пълен с хелий. — Това прекалено много ще Ги улесни. Съзнавате ли какво би станало, ако се случи да умрете?

— Не.

Очите му, празни и унесени, се вторачваха през прозореца.

— Та Те ще си устроят веселба! — възкликна Гонт. — Ще се напият в кабинета на шериф Пангборн! Ще отидат на гробището и ще пикаят на гроба ви!

— Шериф Пангборн ли? — попита учудено.

— Нима наистина смятате, че някой ще остави такъв смотаняк като Норис Риджуик да действа сам, без заповеди отгоре?

— Не, разбира се.

За Кийтън всичко постепенно се изясняваше. До този момент за него Те бяха просто един огромен черен облак, който го притискаше от всички страни и с който не беше в състояние да се пребори. Едва сега започваше да осъзнава, че Те имаха имена и лица и дори можеха да се окажат уязвими. Тази мисъл му носеше велико удовлетворение.

— Пангборн, Фулертън, Самюълс, онази Уилямс, собствената ви жена дори. Всички са в играта, Кийтън, но лично аз подозирам — при това не без основание — че шериф Пангборн е тарторът. Ако е така, той направо ще ви бъде благодарен, ако очистите един-двама от подопечните му, а след това и себе си. Да не говорим, че според мен той точно това цели. Но вие, господин Кийтън, ще го прецакате! Няма да го оставите да си разиграва коня, нали?

— Да! — отсече озлобено Кийтън. — Какво да направя?

— Днес нищо. Вършете си работата както обикновено. Идете довечера на хиподрума, ако искате, порадвайте се на новата си придобивка. Ако Ги накарате да повярват, че при вас всичко е наред, това ще ги изкара от равновесие. Ще всеете объркване и несигурност сред врага.

— Объркване и несигурност — бавно повтори той, сякаш искаше да вкуси всяка дума.

— Точно така. Аз също съм замислил някои неща, но ще ви кажа, като му дойде времето.

— Обещавате ли?

— Разбира се, господин Кийтън. Вие сте от особено значение за мен. Дори бих казал — от жизненоважно.

Лийлънд Гонт затвори телефона. Кийтън остави револвера и шомпола и се качи в спалнята си. Свали подгизналите си дрехи, напъха ги в пералнята, взе си душ и се облече. Когато слезе долу, жена му се дръпна уплашено, но той й заговори нежно и я целуна по бузата. Миртъл веднага започна да се отпуска.

Кризата, каквато и да бе тя, явно беше преминала.

3

Еверет Франкъл беше огромен червенокос мъж, който имаше по-ирландски вид и от кореняк дъблинчанин, което изобщо не беше необичайно, като се има предвид, че майка му произхождаше от такъв род. От четири години насам, откакто бе напуснал флота, асистираше на д-р Рей ван Алън.

В осем без петнайсет в понеделник сутрин той пристигна в Здравната служба на Касъл Рок и още от вратата старшата сестра Нанси Ремидж го изпрати във фермата на Бъргмайер. През нощта Хелън Бъргмайер била получила припадък, който можеше да се окаже епилептичен. Ако първоначалната диагноза се окажеше вярна, той трябваше да я докара в болницата, за да може лекарят — който всеки момент щеше да се появи — да я прегледа ида прецени дали се налага да я хоспитализира за изследвания.

Обикновено Еверет мразеше денят му да започва с тичане по адреси, особено по отдалечени, но в необичайно гореща утрин като тази една разходка извън града щеше да му се отрази прекрасно.

Освен това имаше и лулата.

Веднъж озовал се в плимута си, той отвори жабката и я извади. Беше направена от морска пяна, с дълбоко и широко огнище, изписано от ръката на изкусен майстор. Цветя, птици и винетки се преплитаха по заоблената й повърхност в картина, която, погледната от различен ъгъл, сякаш се променяше. Еверет беше оставил лулата си в колата не само защото пушенето в Здравната служба бе забранено. Самата мисъл, че някой (особено клюкарка като Нанси Ремидж) може да я види, му се струваше непоносима. Първо щяха да го питат откъде я има, после щяха да се интересуват за цената.

А някои щяха да му завидят.

Той стисна мундщука със зъбите си и за пореден път се възхити как прекрасно приляга той на устата му. Намести огледалото за обратно виждане, огледа се и одобри гледката. Лулата го правеше по-възрастен, по-мъдър, по-красив. А когато я стискаше между зъбите си, дори се чувстваше такъв.

Тръгна по Мейн Стрийт с намерението да прекоси Тин Бридж и да излезе от града, но когато наближи до „Неизживени спомени“, инстинктивно намали. Зелената тента го привличаше като магнит. Изведнъж му се стори изключително важно, почти задължително да спре.

Отби и понечи да слезе от колата, когато осъзна, че лулата още е в устата му. Извади я с неохота и отново я заключи в жабката. После излезе от автомобила и тръгна по тротоара, но не беше направил и две крачки, когато се върна и старателно заключи и четирите врати на плимута. С такава прелестна вещ човек никога не можеше да бъде сигурен. Всеки би могъл да се изкуши и да му я открадне.

Всеки!

Еверет приближи до магазина и спря разочарован пред вратата. Табелката на стъклото гласеше:

„ДЕН НА КОЛУМБ — ЗАТВОРЕНО“

Тъкмо се беше обърнал да си върви, когато вратата зад него се отвори и се показа Лийлънд Гонт. Изглеждаше жизнерадостен и весел в яркото си сако с кръпки на лактите и тъмносивия си панталон.

— Заповядайте, господин Франкъл — каза той. — Радвам се да ви видя.

— Ами, аз всъщност съм тръгнал извън града по работа и просто реших да се отбия да ви кажа колко много харесвам лулата си. В интерес на истината винаги съм искал да имам такава.

— Знам — отвърна сияещ търговецът.

— Виждам, че сте затворили, така че няма да ви без…

— За любимите ми клиенти никога не е затворено, господин Франкъл, а вие определено се числите към тях. Дори нещо повече. Заповядайте, моля — отвърна любезно той и му подаде ръка.

Еверет инстинктивно се дръпна. Лийлънд Гонт се засмя на реакцията му и отстъпи встрани да направи път на младия помощник-лекар.

— Наистина не мога да остана — подхвана клиентът, но краката му сякаш сами го поведоха към затъмнения магазин.

— Естествено. Дълг на всеки Лечител е да освобождава тялото от оковите на болестта и… — Веждите му подскочиха и на лицето му се изписа лукава усмивка, която разкри разкривени, стиснати зъби. — … и да прогонва демоните, които мъчат душата. Прав ли съм?

— Сигурно.

Чувстваше се неловко. Притесняваше се за лулата си. Хора всякакви. Нищо чудно да му разбият колата посред бял ден.

— Всичко ще бъде наред — успокои го собственикът и извади от джоба си обикновен бял плик с надпис „За Милото“. — Спомняте ли си, че ми обещахте да изиграете малка шега вместо мен, доктор Франкъл?

— Аз не съм док…

Гонт така сбърчи вежди, че той моментално млъкна и отстъпи крачка назад.

— Помните ли или не? Отговорете ми бързо, младежо, защото вече не съм толкова убеден, че всичко с лулата ви ще бъде наред.

— Помня! — изстреля Еверет. — Сали Ратклиф! Учителката по правоговор!

Набръчканият център на кажи-речи едната вежда на господин Гонт се изглади. А с нея се успокои и Еверет Франкъл.

— Чудесно. Дойде време да изиграете малката си шегичка, докторе. Ето.

Той му подаде плика. Еверет го пое, като внимаваше да не докосне ръката му.

— Днес училищата почиват, но младата госпожица Ратклиф е в кабинета си и преглежда дневниците — подхвана господин Гонт. — Знам, че това не ви е на път за фермата на Бъргмайер…

— Откъде знаете толкова неща? — попита унесено младият мъж.

Той нетърпеливо махна с ръка.

— … но можете да минете на връщане, нали?

— Предполагам.

— А тъй като външни хора винаги се гледа с подозрение в едно училище, дори когато е почивен ден, можете да обясните посещението си с това, че наминавате при училищната сестра, нали?

— Ако е там, мисля, че не би имало проблем. Всъщност аз наистина трябва да я посетя, защото…

— … не сте взели картоните с ваксинациите — продължи мисълта му Гонт. — Така е чудесно. В интерес на истината сестрата няма да е там, но вие не бихте могли да знаете, нали? Просто надникнете в кабинета й и си тръгнете. Но на отиване или на връщане искам да оставите този плик в колата, която мис Ратклиф е взела от младежа си. Искам да го сложите под седалката на шофьора, но така, че да стърчи едно ъгълче.

Еверет отлично знаеше кой е „младежът на мис Ратклиф“ — учителят по физическо от гимназията. Ако имаше право на избор, той при всяко едно положение би предпочел да се пошегува с Лестър Прат, отколкото с годеницата му. Прат беше набит млад баптист, който неизменно се обличаше все в една и съща синя фланелка й син анцуг с бели черти по дължината на крака. От него от километри лъхаше на пот и почтеност, и двете в завидни количества. Еверет много-много не го беше грижа за него. Виж Сали беше парче и половина. Чудеше се дали учителят вече е успял да я вкара в леглото си. Едва ли. По-скоро, когато се разгорещеше от твърде много целувки, тя най-вероятно го пращаше да прави лицеви опори в задния двор или да тича около къщата, докато страстите му се поохладят.

— Сали пак ли е прибарала Пратмобила?

— Свършихте ли с остроумията, доктор Франкъл? — попита малко изнервено Гонт.

— Да — отвърна Еверет.

Всъщност чувстваше се направо облекчен. Отначало, когато разбра, че трябва да прави номера на някого, се притесни. Сега виждаше, че тревогите му са били напразни. В крайна сметка Гонт не го караше да сложи бомбичка в колата на госпожица Ратклиф, нито пък да и сипе разхлабително в млякото. Какво ли можеше да и навреди един нищо и никакъв плик?

Усмивката, слънчева и лъчезарна, отново озари лицето на търговеца.

— Отлично — каза той и пристъпи към младия мъж, който с ужас осъзна, че човекът явно има намерение да сложи ръка на рамото му.

Отдръпна се припряно назад и по този начин Гонт деликатно го изпроводи към вратата. Отвори я пред него и каза:

— Наслаждавайте се на лулата си. Всъщност споменах ли ви, че навремето е принадлежала на сър Артър Конан Дойл, създателя на великия Шерлок Холмс?

— Не! — възкликна Еверет.

— Естествено, че не съм — усмихна му се той. — Би било чиста лъжа… а аз никога не лъжа, особено когато се отнася до работата ми. Не забравяйте да изпълните обещанието си д-р Франкъл.

— Няма.

— Пожелавам ви приятен ден.

— Благодаря, и на В…

Еверет говореше напразно. Вратата със спуснатите щори отдавна бе затворена зад гърба му.

Той се огледа смутено и тръгна към колата си. Ако в този момент някой го беше попитал какво точно са си говорили с господин Гонт, едва ли щеше да е в състояние да му отговори. Просто нищо не си спомняше. Сякаш му бяха сложили някаква странна унойка.

Веднъж седнал зад волана, той веднага отвори жабката, хвърли вътре плика с надпис „За Милото“ и извади лулата. Единственото, което си спомняше от последните няколко минути, бе, че господин Гонт се бе пошегувал, че лулата е била собственост на Артър Конан Дойл. Най-смешното бе, че почти му повярва. Господи, какви глупости! Та човек трябваше само да сложи мундщука между зъбите си, за да разбере, че тази лула може да е принадлежала единствено и само на Херман Гьоринг.

Еверет Франкъл се качи в колата и бавно излезе от града. По пътя към фермата на Бъргмайер на два пъти отби от пътя, за да се порадва на това как лулата променя вида му.

4

Албърт Джендрън държеше зъболекарски кабинет в Касъл Билдинг — невзрачна тухлена сграда, която се издигаше срещу Кметството, и кръглата циментова постройка, в която се помещаваше общинската служба „Водоснабдяване“. От 1924 година насам Касъл Билдинг хвърляше сянката си над Тин Бридж и под покрива му намираха подслон трима от петте градски адвокати, очен и ушен лекар, няколко независими агенти по недвижимите имоти, консултант по кредитите, телефонистка и ателие за стъклопоставяне. Останалите пет-шест помещения понастоящем бяха празни.

Албърт, който още по времето на стария отец О’Нийл беше един от стожерите на католическата общност в града, вече бе започнал да остарява. Някога черната му коса бе започнала да се прошарва, широките му рамене, които на младини впечатляваха, сега бяха отпуснати и натежали, но ръстът му все още респектираше. При височина близо два метра и тегло сто и двайсет кила той беше най-големият мъж в града, ако не и в цялата област.

Бавно се изкачи по тясното стълбище до последния, четвърти етаж, като спираше на всяка площадка да си поеме въздух, съобразявайки се с шума на сърцето, който доктор Ван Алън му бе открил наскоро. Още преди да изкачи последните няколко стъпала, видя лист хартия, залепен на армираното стъкло на вратата му.

Първият ред се четеше още от пет стъпала разстояние и накара сърцето му да забие по-силно, не от умора, а от гняв.

Отгоре на листа с яркочервен маркер беше написано:

„СЛУШАЙ ВНИМАТЕЛНО, ДЪРТА СКУМРИО!“

Албърт дръпна бележката и бързо я прочете. Дишаше тежко и разярено, сумтеше и пуфтеше като бик, който всеки момент ще нападне.

„СЛУШАЙ ВНИМАТЕЛНО, ДЪРТА СКУМРИО!

Опитахме се да те вразумим — «Онези, които имат уши да слушат» — но явно няма полза. ТИ СИ ТРЪГНАЛ ПО ПЪТЯ НА ПРОКЛЯТИЕТО И ПО ДЕЛАТА ИМ ЩЕ ГИ ПОЗНАЕТЕ.

Примирихме се с папското ти идолопоклоничество и дори с перверзното ти преклонение пред Вавилонската Курва.

Но сега вече отиде твърде далеч.

В КАСЪЛ РОК НЯМА ДА СЕ ИГРАЕ НА ЗАРОВЕ С ДЯВОЛА!

Почтените християни вече надушват дим от АДСКИ ОГНЬОВЕ и миризма на СЯРА. Ако ти не го усещаш, това е, защото носът ти отдавна е запушен от собствените ти грехове и деградация.

ЗАТОВА СЛУШАЙ КАКВО ЩЕ ТИ КАЖЕМ: ЗАБРАВИ ЗА ПЛАНОВЕТЕ СИ ДА ПРЕВЪРНЕШ ТОЗИ ГРАД В СВЪРТАЛИЩЕ НА КРАДЦИ И КОМАРДЖИИ: ИНАЧЕ ИМЕННО ТИ ЩЕ ВИДИШ КАКВО Е ДА ГОРИШ В АДА! ИМЕННО ТИ ЩЕ РАЗБЕРЕШ КАК МИРИШЕ СЯРАТА!

«Да си идат в ада нечестивците — всички народи, които забравят Бога.» Псалм 9:17

ВЗЕМИ СИ БЕЛЕЖКА, ЗАЩОТО ПОСЛЕ НЯМА ДА ИМА

КОЙ ДА ЧУЕ СТЕНАНИЯТА ТИ.

ГРУПА ЗАГРИЖЕНИ БАПТИСТИ

ОТ КАСЪЛ РОК“

— Мама му стара! — изсумтя Албърт накрая и смачка бележката в огромния си юмрук. — Тоя идиот окончателно се е побъркал.

Първата му работа, след като влезе в кабинета си, бе да позвъни на отец Джон и да му каже, че играта явно започва да загрубява.

— Не се притеснявай, Албърт — отвърна спокойно отец Бригъм. — Ако идиотът удари пръв, ще види как ние, дъртите скумрии, отвръщаме на удари. Прав ли съм?

— Точно така, отче — каза и погледна към смачкания лист в ръката си. Ехидна усмивчица се прокрадна под моржовските му мустаци. — Само така.

5

В десет и половина на същата сутрин дигиталният часовник пред банката в Касъл Рок отчете температура двайсет и пет градуса. В далечния край на Тин Бридж, там където шосе 117 излизаше на хоризонта, неестествено силното слънце присветна и блесна като ярка звезда. Алън Пангборн седеше в кабинета си пред документите по убийствата на Коб и Джърсик и не видя как металът и стъклото отразиха слънчевите лъчи. Но дори и да беше обърнал внимание, това едва ли щеше да го заинтригува — в края на краищата минаваше просто един автомобил. Но тази ослепително ярка светлина, профучала по моста с повече от седемдесет мили в час, отразена в гладките повърхности от хром и стъкло, всъщност беше предвестник на съдбата на Алън Пангборн… и на целия град.

Зад витрината на „Неизживени спомени“ една ръка с дълги и тънки пръсти свали табелката с надпис:

„ДЕН НА КОЛУМБ — ЗАТВОРЕНО“

и сложи на нейно място друга. На нея пишеше:

„ТЪРСИМ ПОМОЩНИК“.

6

Когато прекоси моста, колата продължаваше да се движи с петдесет мили при ограничение двайсет и пет. При вида на това чудо гимназистите биха ахнали от възхищение и завист — беше млечнозелен „Додж Челънджър“ с подсилени задни ресори и забоден в земята нос. През опушените му стъкла се виждаше предпазната шина, която минаваше по покрива между двата реда седалки. Задната броня беше облепена със стикери. Двете тръби на ауспуха доволно ръмжаха, заситени от деветдесет и шест октаново гориво, което можеше да се купи само на магистралата за Оксфорд, и то на север от Портланд.

Колата намали на кръстовището на „Мейн“ и „Лорел“ и със свирене на гумите зае едно от местата за паркиране пред бръснарницата. В този момент никой не се подстригваше и Бил Фулертън и Хенри Джендрън сядаха на бръснарските столове и заедно четяха сутрешния вестник. Когато шофьорът форсира двигателя, двамата вдигнаха глави от вестника и учудено погледнаха към колата.

— Адска машина — каза Хенри.

— Вярно — кимна Бил.

Двамата с нетърпение изчакаха шофьорът да угаси двигателя и да отвори вратата. Един крак, обут в протрит ботуш и тесни избелели дънки, се подаде от тъмната вътрешност на челънджъра. Миг по-късно се показа и самият шофьор. Изправи се под палещото слънце, свали очилата, пъхна ги в ризата си и се огледа лениво и самодоволно наоколо.

— Я виж ти! — възкликна Хенри. — Блудният син се завръща.

Бил Фулертън зяпна изумен, като че виждаше привидение.

— Ейс Мерил! От плът и кръв.

— Какво, по дяволите, прави тук? — попита ядосано Хенри. — Мислех, че е отишъл в Меканик Фолс, там да им къса нервите.

— Не ’нам — отвърна Бил и разсеяно задърпа долната си устна. — Виж го, моля ти се! Сив като плъх и сигурно два пъти по-подъл! На колко години трябва да е, Хенри.

— Знам ли. Между четирийсет и петдесет. Кой го е грижа на колко години е? Важното е, че като го видя все си мисля за неприятности.

Сякаш чул ги, Ейс се обърна към витрината и бавно и нахално им помаха. Двамата мъже подскочиха и се засуетиха като стари моми, които са разбрали, че многозначителното подсвиркване на млад левент се отнася до тях.

Новодошлият пъхна ръце в джобовете на дънките си и се отдалечи — човек, който за никъде не бърза и от нищо не му пука.

— Мислиш ли, че трябва да се обадим на шериф Пангборн? — попита Хенри.

Бил Фулертън отново подръпна устната си.

— Той съвсем скоро ще разбере, че Ейс се е върнал. Няма да се наложи ние да му казваме.

Двамата мълчаливо гледаха мъжа, който крачеше нагоре по Мейн Стрийт, докато накрая съвсем се скри от погледите им.

7

Като го гледаше как се шляе безгрижно по улиците, човек едва ли можеше да предположи, че Ейс Мерил има сериозен проблем. Проблем, който Бъстър Кийтън в известен смисъл би разбрал. Той дължеше на едни хора огромна сума пари. Всъщност близо сто хиляди долара, ако трябва да бъдем точни. Но докато най-лошото, което кредиторите на Бъстър можеха да направят, бе да го пъхнат в затвора, то тези на Ейс щяха направо да го затрият от лицето на земята, ако не успееше да им върне парите до първи ноември.

Момчетата, които навремето бе тероризирал — момчета като Теди Дъчамп, Крис Чамбърс и Върн Тесио — биха го познали от пръв поглед, въпреки посивелите коси. Това едва ли щеше да е така през годините, когато Ейс работеше в местната текстилна фабрика (която от пет години беше затворена). По онова време единствените му пороци бяха бирата и малките кражби. Беше натрупал килограми в резултат на първото, а заради второто бе непрекъснато под окото на покойния шериф Джордж Банерман. След това той откри кокаина.

Благодарение на тази вълшебна субстанция напусна работата си във фабриката, свали двайсет килограма и се преквалифицира в първокласен обирджия. Финансовото му състояние започна да се колебае по начин, който само наркотрафикантите и големите спекуланти на борсата могат да изпитат. Започваше седмицата разорен и я завършваше с петдесет-шейсет хиляди долара, заровени под корените на изсъхналата ябълка в задния му двор. Един ден си поръчваше по седем блюда в „Морис“, а на следващия ядеше макарони и сирене в кухничката на караваната си. Всичко зависеше от търсенето и предлагането, защото и той като всички пласьори на наркотици беше най-добрият клиент на самия себе си.

Година и нещо, след като новият Ейс — длъгнест, измършавял, посивяващ и пристрастен — излезе от безразличието, в което живееше, откакто си бяха разменили шапките с училището, той срещна едни приятелчета от Кънектикът. Те търгуваха с оръжие като едното нищо. Той се срещна очи в очи с тях само веднъж. И те като него си бяха най-добрите клиенти. Братята Корсън му предложиха нещо, което за района на Мейн си беше здрава сделка, и Ейс с удоволствие прие. Колкото решението му да започне да се занимава с кокаин беше продиктувано от чисто финансови съображение, толкова и това тук имаше за цел едната далавера. Ако имаше нещо на света, което той да обичаше повече от колите и кокаина, това без съмнение бяха оръжията.

При един от временните си фалити реши да отиде при чичо си, който даваше заеми на половината град и за когото се смяташе, че е червив от пари. Ейс не виждаше причина да не се класира за заем: беше млад (е… на четирийсет и осем… но сравнително млад), имаше перспективи, а на всичкото отгоре му беше и роднина.

Чичо му обаче имаше съвсем друго мнение по въпроса.

— Не — каза му Реджиналд „Поп“ Мерил. — Знам откъде ти идват парите, когато ги имаш. От оня бял боклук!

— Но, чичо…

— Не ме чичкосвай — прекъсна го той. — Дори в момента имаш бели петна по носа. Невнимание. Хората, които взимат такива боклуци, винаги стават невнимателни. А невнимателните свършват в затвора. И то, ако имат късмет. — Иначе торят едно местенце метър на два. Не мога да си прибирам вересиите нито от мъртъвци, нито пък от затворници. С две думи — няма да ти дам и пукната нара.

Единият от гафовете стана малко след като Алън Пангборн бе поел задълженията си като шериф на Касъл Рок. Един прекрасен ден той завари Ейс и двама негови приятелчета при опит да разбият касата в кабинета на Хенри Бофорт в „Кроткия тигър“. Всичко беше изпипано като по тетрадка и Ейс се озова в затвора „Шоушанк“ едва три месеца след като чичо му го бе предупредил, че ще свърши там. Обвинението в опит за грабеж отпадна след споразумение между адвоката и прокурора, но остана влизането с взлом — достатъчна причина да го окошарят.

Излезе през пролетта на 1989 и се премести в Меканик Фолс. Имаше и работа — магистралата до Оксфорд беше включена в щатската програма за устройване на предсрочно освободените и Джон „Ейс“ Мерил бе назначен да се занимава с поддръжката и да помага в сервиза почасово.

Много от старите му приятелчета още се навъртаха наоколо, редовните му клиенти — също, и той отново се захвана със стария бизнес.

Запази работата си на магистралата до окончателното изтичане на изпитателния му срок и още на следващия ден напусна. Точно тогава му се обадиха вездесъщите братя Корсън от Данбъри, Кънектикът и не след дълго започна да продава пушкалата им с лекотата, с която бе пласирал и белите прахчета.

Някак в движение залогът се вдигна и скоро вместо с пистолети, пушки и самозареждащи се карабини неусетно започна да търгува с автоматични и полуавтоматични оръжия. Кулминацията настъпи през юни, когато продаде управляема ракета със земно базиране на някакъв моряк с южноамерикански акцент. Морякът прибра устройството и му наброи сто и седемдесет чисто нови стотачки с непоследователни серийни номера.

— Какво ще правите с това? — попита Ейс с известно възхищение.

— Каквото си поискам, сеньор — отвърна му сериозно мъжът.

А после, през юли, всичко се обърка. Ейс и досега не можеше да проумее как е могло да се случи. Знаеше само, че щеше да е по-добре да си беше стоял при братята Корсън и за кокаина, а не само оръжието.

Вместо това той спазари един килограм първокласна колумбийска дрога с някакъв пласьор от Портланд, като финансира сделката с помощта на Майк и Дейв Корсън. Братлетата кихнаха осемдесет и пет хиляди долара и го оставиха да действа. Стоката струваше два пъти повече от исканата цена — беше чист първокачествен кокаин. Ейс знаеше, че осемдесет и пет бона са си много пари, много повече, отколкото бе свикнал да върти, но се чувстваше уверен и готов за подвизи. По онова време имаше едно верую в живота — „Няма проблеми!“. Но нещата се промениха. При това значително.

Промяната започна, когато Дейв Корсън се обади от Данбъри, Кънектикът и го попита как я мисли тая да предлага бакпулвер за кокаин. Онзи от Портланд явно беше успял да преметне Ейс въпреки пробите и когато Дейв Корсън започна да загрява каква е работата, гласът му престана да звучи приятелски. Всъщност звучеше си направо враждебно.

Ейс можеше да се скатае, но събра целия си кураж — който съвсем не беше малко дори в ония години — и отиде да се срещне очи в очи с братята и да им разкаже своята версия за случилото се. Разговорът се проведе в задната част на камионетка „Додж“, оборудвана с мокет, мека мебел и огледало на тавана. Той беше много убедителен. Просто нямаше друг избор — камионетката бе паркирана в края на прашен, черен път на няколко мили западно от Данбъри, огромен негър на име Тими седеше зад волана, а братята бяха застанали от двете му страни с безоткатни карабини в ръце.

Докато говореше, се сети за онова, което му бе казал чичо му преди обира в „Кроткия тигър“.

Невнимателните свършват в затвора. И то, ако имат късмет. Иначе торят едно местенце метър на два.

Поп се бе оказал напълно прав за първото и Ейс трябваше да впрегне цялата си убедителност, за да избегне второто. Още повече, че от там предсрочно освобождаване нямаше.

Затова беше страшно убедителен. В един момент изрече две вълшебни думички: Дъки Морън.

— От Дъки ли купи тоя боклук? — попита Майк Корсън и кръвясалите му очи се ококориха. — Сигурен ли си?

— Напълно. Защо?

Братята се спогледаха и започнаха да се смеят. Ейс не знаеше за какво се смеят, но беше доволен, че въобще го нравят. Това беше добър знак.

— Как изглеждаше? — попита Дейв Корсън.

— Висок. Е, не колкото него — кимна към шофьора, който се клатушкаше напред-назад в ритъма на музика, която само той чуваше в слушалките на уокмена си, — но така височък. Канадец е. Приказва малко дървено. Има малка златна обеца на едното си ухо.

— Той е — съгласи се Майк Корсън.

— Право да ти кажа, чудя се как още не са му светили маслото на тоя — каза Дейв и погледна към брат си.

Двамата поклатиха глави в пълно съгласие.

— Мислех, че всичко ще е наред — обади се Ейс. — С Дъки винаги всичко е било о’кей.

— Но ти беше известно време в отпуска, нали? — попита Майк.

— Прекара малка ваканцийка в хотел „Шоушанк“, а? — додаде брат му Дейв.

— Сигурно си бил на топло, когато Дъки откри „златното момиче“[1] — каза Майк. — Оттогава работите му тръгнаха на зле.

— Дъки си има номер — обади се Дейв. — Знаеш ли какво е „санже“, Ейс?

Той се замисли и поклати глава.

— Разбира се, че не знаеш — ухили му се Дейв. — Нали затова задникът ти е на мушката. Дъки ти е показал една камара пликчета, пълни с бял прах. В едно от тях е имало чист кокаин. Другите са били пълни с лайна като тебе, Ейс.

— Но ние проверихме! — взе да се оправдава Мерил. — Взех едно наслуки и го проверихме!

Братята се спогледаха многозначително.

— Проверили — каза с пренебрежение Дейв.

— Взел едно наслуки — добави Майк.

Те обърнаха очи и си размениха погледи в огледалото отгоре.

— Е? — понита Ейс, като гледаше ту единия, ту другия.

Беше доволен, че братята познават Дъки, дваж по-доволен беше, загдето му повярваха, че не е имал намерение да ги измами, но продължаваше да се чувства кофти. Те то третираха като новобранец, а Ейс Мерил не позволяваше на никого да се държи така с него.

— Какво, е? — попита Майк Корсън. — Ако не ти даде сам да си избереш пликчето, сделката ще пропадне, нали така? Дъки е като дърт фокусник, излиза все с едни и същи номера. „Избери си една карта, която и да е.“ Не си ли го чувал, а, педерЕйсче?

Карабини или не, той подскочи.

— Да не си ме нарекъл повече така!

— Ще те наричаме както си искаме — каза Дейв. — Дължиш ни осемдесет и пет бона, Ейс, а като обезпечение на всичките тия пари засега имаме само една торба бакпулвер, която не струва и петдесет долара. Затова можем да ти викаме както ни дойде наум.

Двамата братя се спогледаха, разбраха се нещо без думи и Дейв стана. Потупа Тими по рамото, даде му пушката си и двамата с Майк излязоха от камионетката. Застанаха до храстите край оградата на някаква ферма и започнаха оживено да обсъждат нещо. Ейс не знаеше какво точно си говорят, но прекрасно разбираше какво става. Двамата братя решаваха съдбата му.

Той седеше на края на дивана, потеше се като прасе по Коледа и търпеливо чакаше. Тими се беше проснал на мястото на Майк Корсън с карабина, насочена право в главата му, и клатеше глава в такт с песента. Ейс бегло долавяше гласовете на Марвин Гей и Тами Теръл, които се провикваха в слушалките. Марвин и Тими, някогашни величия в музиката, пееха „Моята грешка“.

Братята се върнаха.

— Даваме ти три месеца да се поправиш — каза Майк и на него му прималя от облекчение. — В момента по ни се иска да си приберем парите, отколкото да ти махнем главата. Но има и нещо друго.

— Искаме да спипаме Дъки Морън — обясни Дейв. — По гуша ни дойде от простотиите му.

— Тоя ни излага всичките — добави брат му.

— Смятаме, че ще можеш да го откриеш — продължи Дейв. — Той те знае що за стока си и няма да се поколебае да те преметне още веднъж.

— Имаш ли нещо да кажеш, педерЕйсче? — попита Майк.

Ейс нямаше какво да каже. Беше щастлив, че ще посрещне още веднъж зората.

— Първи ноември ти е крайният срок — отсече Дейв. — Върни парите, пък после заедно ще му видим сметката на Дъки. — Опичай си акъла, защото ако не се явиш на първи, ще те кълцаме парче но парче, докато не пукнеш.

8

Когато гръмна бомбата, Ейс държеше една дузина автоматични и полуавтоматични голямокалибрени оръжия. През по-голямата част от подареното му време той отчаяно се опитваше да превърне тези оръжия в суха пара. Щом се докопаше до мангизите, щеше веднага да ги обърне в кокаин. Нямаше по-добро вложение от дрогата, когато човек иска бързо да изкара много нари.

Но пазарът с оръжие беше във временен застой. Той успя да продаде половината от стоката си — предимно по-дребните неща — и с това се приключи. През втората седмица на септември в една кръчма в Люистън му се отвори обещаваща перспектива. „Перспективата“ ясно намекна, че има намерение да купи поне шест, а може би и десет автоматични пушки, стига към стоката да върви името на надежден пласьор. Ейс нямаше проблеми с това. Братята Корсън бяха достатъчно надежден източник.

Преди окончателно да сключи сделката, той влезе в кенефа на заведението да смръкне два-три пъти. Беше обладан от онова прелестно чувство, което бе подвело една камара американски президенти — мислеше си, че вижда светлина в края на тунела. Извади огледалцето от джоба на ризата си, сложи го върху казанчето и тъкмо поръсваше кокаин отгоре му, когато от писоара зад преградата се чу глас. Той така и не разбра чий бе този глас, но притежателя му го отърва от поне петнайсет години във федерален затвор.

— Приятел, тоя дето приказваше с тебе, си има ушички — изрече гласът и Ейс бързо се измъкна през задния вход.

9

След този случай (нито веднъж не му хрумна, че услужливият информатор може просто да се е пошегувал) бе обхванат от странна парализа. Не смееше да се захване с нищо. Само си купуваше от време на време по някое пакетче кокаин, колкото да задоволи собствените си нужди. Никога не беше изпадал в подобна безизходица. Това го побъркваше, но не беше в състояние да направи каквото и да било. Първото нещо, което правеше сутрин, бе да погледне календара. Ноември сякаш препускаше към него.

Един прекрасен ден Ейс се събуди, преди да се е съмнало и в главата му като ярък лъч проблесна мисъл. Трябваше да се прибере у дома. Трябваше да се върне в Касъл Рок. Там беше разковничето. Идеята му се стори прекрасна, но дори да се окажеше погрешна, смяната на обстановката поне щеше да го изкара от вакуума, в който бе попаднал.

В Меканик Фолс той беше просто Джон Мерил, бивш затворник, който живееше в една барака с картонена врат и прозорци от плексиглас. В Касъл Рок беше Ейс Мерил страшилището, което се явяваше в кошмарите на цяло поколение дечурлига. В Меканик Фолс той бе нищо и никаква отрепка, която караше додж по поръчка, но нямаше гараж, в който да го прибере. В Касъл Рок поне за малко е бил нещо като крал.

Затова реши да се върне, пристигна в града, а сега какво?

Ейс не знаеше. Градът му се виждаше по-малък, по-мръсен и по-празен, отколкото го помнеше. Пангборн сигурно още се подвизаваше наоколо и съвсем скоро старият Бил Фулертън щеше да му се обади и да му каже кой се е появил в града. После шерифът щеше да го намери и да го попита какво търси тук и дали си има работа. Е, нямаше. Не можеше дори да каже, че е дошъл да навести чичо си, защото Поп бе изгорял заедно с магазина си преди време. „Добре тогава, Ейс — щеше да каже Пангборн, — я по-добре се метни на звяра си и да не съм те видял повече.“

И какво щеше да му отговори той?

Представа си нямаше. Знаеше само, че онзи лъч, който го бе събудил сутринта, все още просветваше някъде в главата му.

Мястото, където се бе издигал „Емпориум Галориум“, все още зееше празно, обрасло с треволяк, покрито с боклуци и парченца стъкло, които проблясваха на яркото слънце. Нямаше нищо за гледане, но Ейс все пак искаше да разгледа. Крачеше безцелно по Мейн Стрийт и почти беше стигнал до края на улицата, когато зелената тента над двуетажната сграда срещу празния парцел на чичо му привлече вниманието му.

„НЕИЗЖИВЕНИ СПОМЕНИ“

гласеше надписът върху тентата. Що за име беше това? Той прекоси улицата и тръгна към магазина.

Първото нещо, което грабна окото му, бе табелката:

„ТЪРСИМ ПОМОЩНИК.“

Не й обърна особено внимание. Не знаеше защо се е върнал в Касъл Рок, но определено не бе дошъл, за да стане снабдител в някакъв си магазин.

На витрината имаше доста интересни неща — дреболийки, които Ейс без колебание би прибрал, ако беше на среднощно гости в дома на някой богаташ. Шах с фигури във формата на екзотични животни, огърлица от черни перли — изглеждаха ценни, но сигурно бяха изкуствени…

Добра имитация все пак. Направили са ги съвсем като истински. И…

Той впери поглед към книгата, която беше изправена зад огърлицата, и присви очи. На корицата се виждаха два силуета, които стояха на някакъв хълм и като че копаеха дупка. Единият държеше мотика, другият — лопата. Заглавието на книгата гласеше „Забравените съкровища на Нова Англия“. Името на автора бе напечатано с малки букви под картинката:

Реджиналд Мерил.

Застана пред вратата на магазина и хвана дръжката, Езичето хлътна без усилие. Сребърното звънче издрънча над главата му.

Ейс Мерил влезе в „Неизживени спомени“.

10

— Не — каза той, когато господин Гонт свали книгата от витрината и я сложи в ръцете му. — Не, тази. Искам другата.

— Това е единствената книга на витрината, уверявам ви — отвърна търговецът с известно учудване. — Можете сам да проверите, ако не ми вярвате.

Едва не се втурна да проверява, но после въздъхна отчаяно и каза:

— Не, няма нищо.

Книгата, която продавачът му бе дал, беше „Островът на съкровищата“ от Робърт Луис Стивънсън. Работата беше ясна — мислейки си за Поп Мерил, Ейс просто се бе объркал. Всъщност грешката му бе, че въобще, се върна в Касъл Рок. За какво, по дяволите, му беше притрябвало?

— Вижте, магазинът ви е много хубав, но наистина трябва да тръгвам. Ще се видим друг път, господин…

— Гонт — отвърна продавачът и му подаде ръка. — Лийлънд Гонт.

Ейс протегна на свой ред ръка и дланта му потъна в шепата на непознатия. В момента на допира но тялото му сякаш премина ток. Познатият лъч отново озари съзнанието му, този път силен и ослепителен.

Отдръпна ръката си. Чувстваше се замаян. Коленете му се подгъваха.

— Какво беше това? — прошепна.

— Мисля, че му викат „просветление“ — отвърна кротко и сдържано мъжът. — Ще ви се наложи да ми обърнете внимание, господин Мерил.

— Откъде знаете името ми? Не съм ви го казвал.

— О, зная кой сте — засмя се Гонт. — Очаквах ви.

— Очаквали сте ме!? Та дори самият аз не знаех, че ще дойда, докато не седнах зад волана тази сутрин.

— Извинете ме за миг.

Собственикът се върна зад витрината, наведе се и взе някакво картонче, което стоеше опряно на стената. После се пресегна към стъклото, свали табелката:

„ТЪРСИМ ПОМОЩНИК“

и сложи на нейно място друга, с надпис:

„ДЕН НА КОЛУМБ — ЗАТВОРЕНО.“

— Защо го правите?

Ейс се чувстваше сякаш бе попаднал в мрежа, през която протича ток.

— Обикновено махаме съобщенията за търсене на работна ръка, когато свободната длъжност се заеме — отвърна малко остро Гонт. — Бизнесът ми в Касъл Рок потръгна доста добре. Виждам, че имам нужда от здрав гръб и още един чифт ръце. Напоследък се уморявам доста лесно.

— Ей, аз не…

— Трябва ми също и шофьор — прекъсна го той. — Шофирането е основното ви умение, струва ми се. Първата ви работа, Ейс, ще бъде да отидете до Бостън. Оставил съм колата си в един гараж там. Сигурен съм, че ще ви хареса. Такър е.

— Такър ли? — За миг забрави, че не е дошъл в града, за да стане снабдител, нито пък шофьор. — Искате да кажете като в онзи филм?

— Не точно.

Господин Гонт мина зад щанда до старомодния касов апарат, взе някакъв ключ и отвори чекмеджето отдолу. Извади отвътре два плика, подаде му единия, а други остави на плота.

— Малко съм я променил. Ето ключовете.

— Ей, чакайте малко! Казах ви, че…

Очите на господин Гонт имаха странен цвят, който не можеше да определи, но щом потъмняха и започнаха д проблясват насреща му, коленете му отново омекнаха.

— Оплел си се като пиле в кълчища, Ейс, но ако не престанеш да си заравяш главата в пясъка като щраус, струва ми се, че ще изгубя интерес да ти помагам. Сътрудници мога да си намеря винаги. Повярвай ми, през годините съм наемал стотици хора. Може би дори хиляди. Затова престани да се опъваш и вземи ключовете.

Той взе пликчето. Щом пръстите му докоснаха ръката и господин Гонт, онзи странен лъч отново присветна в съзнанието му. Той простена.

— Ще отидеш с колата си до адреса, който ти давам — започна да му обяснява собственикът. — Ще я оставиш на мястото на моята и ще се върнеш тук. Най-късно до полунощ. Всъщност мисля, че ще си дойдеш къде-къде по-рано. Колата ми е много по-бърза, отколкото изглежда.

Усмихна се и зъбите му се оголиха. Ейс отново понечи да обясни:

— Вижте, господин…

— Гонт.

Той кимна и главата му се килна като на марионетка, управлявана от начинаещ кукловод.

— При други обстоятелства, бих се съгласил да остана при вас. Вие сте… интересен човек. — Това не беше най-точната дума, но засега само за толкова можеше да си извърти езика. — Но сте напълно прав — аз наистина здравата съм загазил и ако до две седмици не намеря отнякъде огромна сума пари…

— Ами книгата? — попита Гонт. Тонът му беше едновременно ведър и укорителен. — Нали затова дойдохте?

— Не е това, което…

Изведнъж осъзна, че книгата е още в ръцете му и отново я погледна. Картинката беше същата, но заглавието бе станало такова, каквото го бе видял от витрината: „Забравените съкровища на Нова Англия“ от Реджиналд Мерил.

— Това пък какво е? — попита унесено и изведнъж разбра всичко.

Изобщо не се намираше в Касъл Рок. Беше си у дома, в Меканик Фолс, лежеше в собственото си мърляво легло и всичко това бе просто един сън.

— Прилича ми на книга — отвърна Гонт. — Името на покойния ви чичо не беше ли Реджиналд Мерил? Какво съвпадение!

— Чичо ми през целия си живот не е писал нищо друго освен разписки и квитанции — отвърна Ейс със същия бавен и унесен глас.

После погледна към Гонт и установи, че не може да откъсне очи от неговите. А те непрекъснато се променяха — сини… сиви… кехлибарени… кафяви… черни.

— Е, нищо чудно да е псевдоним — съгласи се търговецът. — Може дори самият аз да съм я писал.

— Вие?

Господин Гонт силете пръсти под брадата си.

— А може би това изобщо не е книга. Може би всичките неща, които продавам, не са такива, каквито изглеждат. Може би са най-обикновени предмети с едно-единствено свойство — да приемат образа на онова, което изпълва хорските сънища. — Замълча за миг, а сетне добави замислено: — Всъщност може би самите те си един сън.

— Нищо не разбирам.

Гонт се усмихна.

— Знам, но това няма значение. Ако чичо ви беше написал книга, Ейс, възможно ли е тя да се отнася до заровени съкровища? Бихте ли казали, че богатството — било то заровено в земята, или скрито в джоба на ближния — би представлявало интерес за него?

— Той обичаше парите, наистина — отвърна умислен Ейс.

— И какво направи с тях след смъртта си? Не ги ли завеща на вас? Сигурно. Не сте ли единственият му жив роднина?

— Не ми остави пукнат грош! — изкрещя ядосан мъжът. — Всички в града приказваха, че това дърто копеле цял живот е кътало и последния цент, който е минал през ръцете му, но когато умря, в сметката му имаше по-малко от четири хиляди долара. Всичките отидоха за погребението и за да се разчисти оная кочина, която остави малко по-надолу. А когато отвориха сейфа му, знаете ли какво откриха?

— Знам — отвърна Гонт. Изражението му беше напълно сериозно, почти състрадателно, но очите му се смееха. — Облигации. Шест на „Плейд“ и четиринайсет на „Голд Бонд“.

— Точно така! — възкликна Ейс и хвърли злобен поглед към книгата. Тревогата и неосъзнатото чувство на замаяност за миг бяха погълнати от истински гняв. — А знаете ли още какво? Вече дори няма кой да ми изплати облигации: на „Голд Бонд“. Фирмата фалира. Всички в Касъл Рок се бояха от него — дори аз — и всички си мислеха, че е богат като Чичо Скруч, но той умря разорен.

— Може би не е имал доверие на банките — предположа търговецът. — Представете си, че е заровил имането си. Според вас възможно ли е това, Ейс?

Той зяпна. После затвори уста, пак зяпна, пак я затвори.

— Престанете! Приличате на риба в аквариум.

Ейс погледна към книгата в ръката си, а после я сложи на тезгяха и започна да прелиства ситно изписаните страници Изведнъж отвътре изпадна голям, разпокъсан лист амбалажна хартия, нагъната грубо и неравномерно. Веднага го позна — беше част от пазарска торба, каквито даваха в „Хемпхил Маркет“. Колко пъти като момче беше виждал чичо си да вади такива пликове изпод разнебитения си касов апарат и да къса парчета от тях, за да си смята или да напише поредната разписка?

Той разгъна листа с разтреперани пръсти. Беше карта — поне това бе ясно от пръв поглед. Но в първия момент нищо не можа разбере от нея — виждаше само линии, кръстчета и разкривени кръгове.

— Това пък какво е?

— Просто ти трябва нещо, което да те съсредоточи — каза му Гонт. — Мисля, че това ще помогне.

Той извади едно малко огледалце с изящна сребърна рамка и го сложи на стъкления плот пред себе си. После отвори втората опаковка, която бе извадил от чекмеджето, и посипа щедри количества кокаин върху огледалото. Дори за опитното око на Ейс кокаинът изглеждаше изключително качествен — прожекторът над витрината проблясваше в чистите прашинки, като слънце в девствен сняг.

— Божичко, господине! — Носът му започна да потръпва в очакване. — Колумбийски ли е?

— Не, това е специален хибрид. Идва от долините на Ленг.

Той извади златен нож за писма от вътрешния джоб на пъстрото си сако и започна да подрежда купчината в дълги, заоблени редици.

— Къде е това? — попита Ейс.

— Далече отвъд планините — отвърна Гонт, без да вдига поглед от огледалцето. — Не задавай въпроси, Ейс. Когато човек дължи пари на някого, трябва просто да се радва на малкото хубави неща, които му се предлагат.

Прибра ножа, извади къса стъклена тръбичка от същия джоб и му я подаде.

— Заповядай, почерпи се.

Тръбичката беше изумително тежка — не стъкло, а някакъв планински кристал може би, предположи Ейс. Той се наведе над огледалцето и изведнъж се поколеба. Ами ако тоя старец беше болен от СПИН или нещо такова?

„Не задавай въпроси. Ейс. Когато човек дължи пари на някого, трябва просто да се радва на малкото хубави неща, които му се предлагат.“

— Амин — промълви на глас и смръкна дълбоко.

Главата му се изпълни с онзи неопределен бананово-лимонен вкус, който само добрият кокаин можеше да има. Беше мек, но и доста силен. Усети, че сърцето му започва да бие по-силно. Мислите му изведнъж станаха по-ясни, почти кристални. Навремето един стар наркоман му беше каза, „Когато си дрогиран, нещата имат повече имена.“

Едва сега започваше да го разбира.

Подаде тръбичката на Гонт, но той поклати глава.

— Никога преди пет, Ейс. Но ти не се притеснявай.

— Благодаря — отвърна той и отново погледна към картата.

Сега всичко му беше ясно. Двете успоредни линии с кръстчето между тях бяха Тин Бридж, а щом веднъж бе успял да разшифрова това, всичко останало си идваше и мястото. Чертата, която криволичеше между двете линии нагоре към края на листа, беше шосе 117. Двете кръгчета по-горе представляваха оборът и мандрата на Гавино. Всичко беше напълно ясно. Кристално и чисто като коката, която този толкова сладък старец бе извадил от чекмеджето си.

Отново се наведе над огледалото.

— Готови… Старт! — измънка той и дръпна още две линии. — Майко-о, таз вкусотийка наистина е бая силничка!

— Така си е — съгласи се търговецът.

Ейс вдигна глава да го погледне. Беше сигурен, че старецът му се присмива, но лицето му бе ясно и спокойно. Отново впери поглед в картата.

Този път кръстчетата привлякоха вниманието му. Бях седем, не осем на брой. Едно от тях, изглежда, се намираш в запустялото, заблатено място, притежавано някога от стария Требълхорн. Но той беше покойник от години. Не се ли говореше по едно време, че чичо му Реджиналд е получил голяма част от този имот като обезщетение за някакъв дълг?

Имаше и друго, в края на Ботаническата градина отвъд Касъл Рок, ако правилно разчиташе картата. И още две на шосе № 3 до кръгчето, което сигурно представляваше старата ферма на Джо Кембър. И още две на запад от езерото, в парцела, който уж бил собственост на „Даймънд Мач“.

Ейс погледна към Гонт с озверели, кръвясали очи.

— Да не би да е заровил парите си? Това ли значат кръстчетата? Там ли е закопал имането си?

Господин Гонт сви елегантно рамене.

— Не мога да ви кажа. Изглежда логично, но хорските действия рядко се подчиняват на чистата логика.

— Но е възможно, нали?

Ейс беше обезумял от възбуда и предозиране. Жилите му — здрави корабни въжета — изпъкваха в силните мускули на ръцете и корема му. Жълтеникавото му лице, надупчено от младежко акне, бе добило морав оттенък.

— Възможно е! Всичките тези кръстчета… всичките места до едно са собственост на Поп! Схващате ли? Сигурно е оставил цялата тази земя на отговорно пазене, или както там му викат… та да не може никой да я купи… та никой да не разбере какво е скрил там!

Смръкна и останалия кокаин от огледалцето и се надвеси през тезгяха. Изцъклените му, кръвясали очи всеки момент щяха да изскочат от орбитите си.

— Мога не само да изскоча от трапа — прошепна с треперещ глас той. — Мога да стана богат, мамка му!

— Да — отвърна търговецът. — Възможно е. Но не забравяйте това, Ейс. — Той махна с ръка към табелата на стената:

„ЗАКУПЕНА СТОКА НЕ СЕ ВРЪЩА.

СУМИ НЕ СЕ ВЪЗСТАНОВЯВАТ.

CAVEAT EMPORT!“[2]

— Какво значи това?

— Че не сте първият, който смята, че е намерил тайната на бързото забогатяване в една стара книга — отвърна Гонт. — Освен това означава, че още имам нужда от снабдител и шофьор.

Ейс го зяпна изумен.

— Шегувате се! — изсмя се той. — Знаете ли колко работа ме чака.

Господин Гонт въздъхна със съжаление, сгъна внимателно картата, сложи я обратно в книгата и с невероятна сръчност прибра безценната вещ в чекмеджето си.

— Ей! — викна Ейс. — Какво правиш!

— Току-що си спомних, че съм обещал тази книга друг клиент, господин Мерил. Съжалявам. Освен това днес наистина е затворено. Ден на Колумб, нали знаете?

— Чакайте малко!

— С удоволствие, стига да сте размислили за работата. Но виждам, че сте много зает. Сигурно искате да си уредите нещата, преди братята Корсън да ви накълцат на парчета.

Мъжът отново зяпна като риба. Опитваше се да спомни къде бяха разположени кръстчетата, но в глава му те сякаш се сливаха в един огромен кръст. Кръст, какъвто слагаха над гробовете.

— Добре! — викна. — Ще приема тая проклета работа.

— В такъв случай мисля, че книгата все още се продава — отвърна търговецът, отвори чекмеджето и погледна ценоразписа си. — Струва долар и половина. — Грозните му, криви зъби се оголиха в хищна усмивка. — Тоест, долар и трийсет и пет, с отстъпката за служители.

Клиентът извади портфейла си от задния джоб, изпусна го и когато се наведе да го вземе, едва не си разби главата ръба на стъкления плот.

— Но трябва да ми дадете малко отпуска — каза той на Гонт.

— Така ли?

— Аз наистина имам много работа. Трябва да копая.

— Разбира се.

— Времето е кратко.

— Радвам се, че го съзнавате.

— Какво ще кажете, като се върна от Бостън?

— Няма ли да бъдете уморен?

— Господин Гонт, аз не мога да си позволя да се уморявам.

— Мога да ви помогна — каза Гонт и усмивката му стана още по-широка. Огромните му зъби се издадоха напред, оголени като на череп. — Искам да кажа, че бих могъл да ви дам нещо ободрително.

— Какво? — ококори се Ейс. — Какво казахте?

— Моля?

— Нищо. Няма нищо.

— И така. У вас ли са ключовете, които ви дадох?

Той с изненада установи, че е пъхнал плика с ключовете в задния си джоб.

— Добре.

Господин Гонт чукна долар и трийсет и пет на стария си касов апарат, взе петдоларовата банкнота, която Ейс бе оставил на тезгяха, и му върна три и седемдесет и пет. Младият мъж прибра парите като в просъница.

— А сега, нека ви дам малко инструкции, Ейс. И запомнете: искам ви тук преди полунощ. Ако закъснеете, ще се ядосам, а когато съм ядосан, понякога ставам невъздържан. Не ви съветвам да се мяркате пред очите ми в такъв момент.

— Биете ли? — пошегува се Ейс.

Собственикът на магазина му се усмихна с такава жестокост, че той отстъпи крачка назад.

— Да. Точно така, Ейс. Бия. А сега слушайте внимателно.

И той заслуша.

11

Часът беше единайсет и петнайсет и Алън тъкмо се готвеше да слезе в „При Нан“ за чашка бързо кафе, когато Шийла Бригъм му се обади по вътрешния. Сони Джакет бил на първа линия и настоявал да говори единствено и само с него.

Той вдигна телефона.

— Ало, Сони? Какво мога да направя за теб?

— Ами-и-и — подхвана той с провлачения си южняшки акцент. — Хич не ми се ще да те занимавам с глупости след вчерашните случки, шерифе, но мисля, че един твой стар познайник се е върнал в града.

— Кой?

— Ейс Мерил. Видях колата му малко по-нагоре.

„По дяволите, пак ли?“ — помисли си Алън.

— Видя ли го?

— Не, но човек не може да пропусне колата му. Светло зелен „Додж Челънджър“ — изтребител, както им вика дечурлигата.

— Благодаря ти, Сони.

— Няма за какво. Защо мислиш, че се е върнал, Алън?

— Не знам — отвърна шерифът, а вътрешно си каза: „Но ще трябва час по-скоро да разбера.“

12

До зеления челънджър имаше свободно място и Алън паркира полицейска кола номер 1 именно там. Отсреща Бил Фулертън и Хенри Джендрън зяпаха през витрината на бръснарницата с нескрит интерес. Той вдигна ръка за поздрав и Хенри започна да му сочи нещо от другата страна на улицата. Алън кимна и пресече на отсрещния тротоар.

„Вчера Уилма Джърсик и Нети Коб се колят на улицата посред бял ден, днес се появява Ейс Мерил. Изобщо този град се превръща в цирк «Буш».“ — помисли си той.

Не беше направил и три крачки, когато видя Ейс да излиза от сянката на зелената тента над „Неизживени спомени“. В ръцете му имаше нещо. В първия момент не можа да разбери какво е то, а когато мъжът се приближи, шерифът просто не можа да повярва на очите си. Ейс Мерил изобщо не беше от хората, които можеш да видиш с книга в ръка.

Пътищата им се срещнаха пред празното място, където някога се бе издигал „Емпоруим Галориум“.

— Здравей, Ейс — каза Алън.

Той не изглеждаше ни най-малко изненадан, че го вижда Извади очилата от пазвата си, разгъна ги с една ръка и демонстративно си ги сложи.

— Я виж ти! Как я караш, шефе?

— Какво правиш в Касъл Рок, Ейс? — попита направи шерифът.

Ейс погледна към небето с пресилен интерес. Малки слънчеви зайчета заиграха по стъклата на очилата му.

— Денят е хубав за разходки. Почти летен.

— Да, прекрасен е — съгласи се Алън. — Имаш ли книжка, Ейс?

Той го погледна невинно.

— Щях ли да шофирам, ако нямах? Едва ли би било редно, нали?

— Не мисля, че това е отговор.

— Минах на проверовъчен веднага щом ме освободиха. Редовен съм. Какво ще кажеш за това, шефе? Приемаш ли го за отговор?

— Май ще е по-добре сам да се уверя — отвърна Алън и подаде ръка в очакване.

— Не ми вярваш, така ли?

Говореше със същия подигравателен, заядлив тон, но Алън долови гняв.

— Да речем, че такава ми е природата.

Ейс премести книгата от едната ръка в другата, за да измъкне портфейла от задния си джоб, и той успя да види корицата. „Островът на съкровищата“ от Робърт Луис Стивънсън.

После провери документите. Бяха напълно редовни.

— Талонът на колата е в жабката, ако искаш и него да видиш — каза Ейс. Гневът в гласа му вече се усещаше по-ясно. Старата наглост — също.

— Мисля този път да ти повярвам, Ейс. Защо не ми кажеш за какво наистина си дошъл?

— Дойдох да видя това — отвърна той и посочи празния парцел. — Не знам защо. Съмнявам се, че ще ми повярваш, но това е самата истина.

Колкото и странно да е, шерифът наистина му вярваше.

— Виждам, че си си купил и книга.

— Мога да чета. Въпреки че и за това едва ли ще ми повярваш.

— Значи така, а? — Алън пъхна пръсти в гайките на колана си. — Промъкнал се като мишка, купил си книжка. „Ти си бил и поет!“

— Бил съм я. Радвам се, че го забелязваш.

— А сега сигурно си тръгваш, а, Ейс?

— Ами, ако реша да остана? Сигурно ще намериш за какво да се заядеш, нали? Думата „реабилитация“ съществува ли в твоя речник, шериф Пангборн?

— Да. Но срещу нея не пише „Ейс Мерил“.

— Ти сега какво? Притискаш ли ме?

— Не. То ще се чуе.

Ейс свали очилата си.

— Такива като тебе никога не се отказват, нали? Не ви ли писва, мамка му?

Алън не му отговори.

След малко самообладанието на Ейс, изглежда, се върна. Той сложи отново очилата си и каза:

— Знаеш ли? Мисля, че наистина ще си тръгна. Имам работа за вършене.

— Чудесно. Залудо работи, залудо не стой!

— Но ако река да се върна, ще го направя. Ясно ли ти е?

— Ясно ми е, Ейс. Но искам да те предупредя, че това едва ли ще е разумно. Схващаш ли?

— Знаеш ли колко ми дреме?

— Щом е така, значи си по-тъп, отколкото те мислех.

Той го погледна през тъмните си очила и се разсмя.

Шерифът пет пари не даваше за този смях — ехиден, злобен и пресилен. Той стоеше и наблюдаваше Ейс, който прекоси улицата с характерната си походка, отключи колата си седна зад волана. Миг по-късно двигателят изръмжа. Изгорелите газове загърмяха в ауспуха и хората по улицата се обърнаха да видят какво става.

„Тия заглушители са забранени — помисли си Алън. Мога да го глобя за това.“

Но имаше ли смисъл? Предстоеше му да лови къде-къде по-едри риби от Ейс Мерил, който и без това напускаше града. Шерифът се надяваше този път да е завинаги.

Той проследи с поглед зеления челънджър, който направи забранен обратен завой на Мейн Стрийт и тръгна към изхода на града, а после се обърна, погледна зелената тента и се замисли. Ейс се бе върнал в родния си град, за да си купи книга — по-точно „Островът на съкровищата“. И то от „Неизживени спомени“.

„Бях останал с впечатление, че магазинът е затворен днес — помисли си Алън. — Не пишеше ли така на табелката.“ Той тръгна по улицата към „Неизживени спомени“. Не беше сбъркал. На вратата пишеше:

„ДЕН НА КОЛУМБ — ЗАТВОРЕНО.“

„Щом е приел Ейс, ще приеме и мен“ — помисли си Алън и вдигна ръка да почука. Но преди да го направи, пейджърът на колана му започна да писка. Натисна бутона, с който се изключваше омразното приспособление, и за миг се поколеба. Всъщност нямаше място за колебание. Ако е адвокат или бизнесмен, човек може да си позволи поне веднъж да не обръща внимание на позивните, но за един областен шериф, особено такъв на изборна длъжност, приоритетите са съвсем ясни.

Алън прекоси улицата, а после изведнъж спря и рязко се обърна. Чувстваше се като „пиян морков“ — трябваше да грабне топката от ръцете на някой играч, за да може да излезе от въртележката. Отново имаше усещането, че някой го наблюдава, но този път беше почти сигурен, че ще види издайническа пролука в щорите на „Неизживени спомени“.

Но там нямаше никой. Магазинът дремеше под неестествено горещото октомврийско слънце и ако не беше видял Ейс да излиза оттам, Алън би се заклел, че вътре няма жив човек.

Стигна до колата си, грабна микрофона и се свърза с участъка.

— Хенри Пейтън се обади — каза му Шийла. — Взел е предварителния доклад на Хенри Райън по случая Коб-Джърсик. Приемам.

— Давай нататък. Приемам.

— Хенри каза, че ако искаш да те осветли по основните моменти, ще бъде в кабинета си до обяд. Приемам.

— Ясно. Намирам се на Мейн Стрийт. Идвам веднага. Приемам.

— Ъ-ъ, Алън?

— Да?

— Той пита също, дали ще си купим факс до края на века, за да може да ни изпраща документацията, вместо да ти ги чете по телефона. Приемам.

— Кажи му да напише писмо на Градската управа — отвърна ядосано шерифът. — Не аз определям бюджета и той го знае.

— Просто ти предавам какво е казал. Защо се сърдиш. Приемам.

Алън си помисли, че по-скоро Шийла говори сърдито.

— Край.

Той влезе в колата и закачи микрофона на таблото.

Дигиталният часовник над банката отчете, че часът е десет и петдесет, а температурата — двайсет и осем градуса.

„Господи, кому е нужно! Всички и без това достатъчно сме се разгорещили“ — помисли си Алън и бавно подкара към Кметството, унесен в мисли.

Не можеше да се отърве от чувството, че нещо става Касъл Рок. Нещо, което всеки момент щеше да излезе извън контрол. Подобна мисъл беше глупава, разбира се, но той просто не можеше да си я избие от главата.

[1] Кокаин, обработен с етер. — Б.пр. ↑

[2] Купувачи, внимавайте! (лат.) — Б. пр. ↑

Втора глава

1

Училищата бяха затворени заради празника, но Брайън Раск не би отишъл дори да имаше занятия.

Той беше болен.

Не от някаква физическа болест, варицела, морбили или пък не дай Боже заушка, най-унизителната от всички болести. Нито пък от психическа. Вярно, съзнанието му наистина беше засегнато, но това по-скоро бе нещо като страничен ефект. Онази част от Брайън, която бе заболяла, се намираше още по-навътре, по-дълбоко дори от съзнанието му. Една съществена част от душата му, недостъпна за лекар, нито пък за микроскоп, сивееше и линееше с всеки изминат ден. Той винаги е бил слънчево момче, но сега това слънце бе изчезнало, затъмнено от тежки облаци, които продължаваха да се трупат на черни талази.

Те бяха започнали да се скупчват в деня, в който бе окалял чаршафите на Уилма Джърсик, станаха по-плътни, когато господин Гонт му се яви насън и му каза, че още не е изплатил снимката си… но едва тази сутрин, когато слезе на закуска, той усети, че просто се задушава от тях.

Баща му, облечен в сивата униформа, с която ходеше на работа във фирмата на Дик Пери, седеше на масата кухнята, разгънал сутрешния брой на „Портланд Хералд“.

— Проклети да са тия „Пейтриьтс“ — извика той зад вестника. — Кога, по дяволите, ще си намерят защитник, който да може да хвърля шибаната топка!?

— Не псувай пред децата — смъмри го Кора, но в гласа й не се усещаше онази напориста убедителност. Звучеше вяло и умислено.

Момчето се пъхна в стола си и сипа мляко на овесените си ядки.

— Ей, Брай! — подвикна му весело Шон. — Искаш ли да отидем на електронните игри днес?

— Може — отвърна Брайън. — Сигурно…

И тогава видя заглавието на първата страница на вестника. Думите изведнъж заседнаха в гърлото му.

„КЪРВАВА СВАДА ОСТАВЯ ДВЕ ЖЕНИ МЪРТВИ В КАСЪЛ РОК

«Било е дуел», твърдят полицейски източници…“

Имаше и снимка на двете жени, проснати една до друга. Брайън веднага ги позна. Едната беше Нети Коб, която живееше зад ъгъла на Форд Стрийт. Майка му казваше, че е луда, но той никога не бе забелязвал нищо ненормално нея. На няколко пъти бе спирал да си поиграе с кученцето й и тя винаги му се бе виждала като всички останали.

Другата жена бе Уилма Джърсик.

Момчето ровеше в кашата си, но не можеше да хапне нито залък. Щом баща му тръгна за работа, Брайън изсипи лепкавата каша в кошчето и се върна обратно в стаята си. Очакваше майка му да се разкрещи след него и да го пита как може да изхвърля храна, след като децата в Африка гладуват (тя, изглежда, смяташе, че мисълта за гладуващите деца стимулира апетита), но Кора изобщо не му обърна внимание. Тази сутрин тя сякаш бе потънала в някакъв собствен свят.

Шон обаче беше тук, на Земята, и както винаги досаждаше.

— Какво ще кажеш, Брай! Ще ходим ли на игрите? А, ще ходим ли? — Той почти не стъпваше по пода от въодушевление. — Ще поиграем, ще се разходим, ще отидем да разгледаме оня нов магазин…

— Да не си стъпил там! — викна Брайън и братчето му подскочи от изненада и изумление. — Ей, извинявай. Но недей да ходиш там, Шон. Това място е опасно.

Устната на Шон трепереше.

— Кевин Пелки вика, че…

— Ти кого ще слушаш? Брат си или тоя лигльо? Там не е хубаво, Шон. Там е… — Брайън навлажни устните си и каза онова, което смяташе за самата истина: — … страшно.

— Какво ти става? — попита брат му. Гласът му беше напрегнат и натежал от сълзи. — Цяла седмица си като хипнотизирай! Мама също!

— Просто не се чувствам добре, това е.

— Ами-и-и… — замисли се Шон, а после отново засия. — Може би малко електронни игри ще ти се отразят добре. Можем да играем на „Въздушно нападение“, Брай! Имат я! Онази дето сядаш вътре и те клати напред-назад! Страхотна е!

Брайън за миг се поколеба. Не! Не можеше да си представи, че ще отиде на игрите. Не и днес. Всъщност може би никога повече. Всички деца щяха да бъдат там — днес за хубавите игри дори щеше да има опашка — но той вече бе различен от останалите и може би завинаги щеше да остане такъв.

Добре поне, че имаше снимката на Санди Коуфакс.

И все пак му се искаше да направи нещо добро за Шон, за когото и да било — нещо, с което поне мъничко да изкупи вината си за ужасните неща, които бе сторил на Уилма Джърсик. Каза на Шон, че сигурно ще отиде на игрите следобед, но междувременно той може да поиграе и сам. Изсипа няколко монети от касичката си и му ги даде.

— Леле-е! — ококори очи братчето му. — Но това са осем… девет… десет монети! Два долара и петдесет цента! Ти сигурно наистина си болен!

— Да, сигурно. Приятно прекарване, Шон. И не казвай, на мама, защото ще те накара да ги върнеш.

— А, тя се е затворила в стаята си с ония очила и сигурно ни мисли за умрели — каза Шон, а после добави: — Мразя ги тия цайси! Направо са отвратителни! — Той се вгледа по-внимателно в брат си. — Наистина не изглеждаш съвсем добре, Брай.

— Лошо ми е — призна си Брайън. — Мисля да си легна.

— Аз ще почакам… да видя дали се оправяш. Ще гледам детското на петдесет и шести канал. Ела и ти, ако се почувстваш по-добре — отвърна Шон и задрънка с монетите в шепата си.

— Добре — съгласи се брат му и бавно затвори вратата на стаята си, когато детето се отдалечи по коридора.

Съвсем не се чувстваше по-добре. С всеки изминат час състоянието му непрекъснато се влошаваше. Мислите му се лутаха около господин Гонт, около снимката на Санди Коуфакс, около огромното заглавие във вестника — КЪРВАВА СВАДА ОСТАВЯ ДВЕ ЖЕНИ МЪРТВИ В КАСЪЛ РОК, и снимката на двете познати жени.

По едно време почти заспа, но малкият грамофон в стаята на родителите му нададе характерния си вой. Майка му за хиляден път слушаше изтърканата плоча на Елвис.

Мислите витаеха и се блъскаха в главата на Брайън, сякаш увлечени от мощен циклон.

КЪРВАВА СВАДА.

„Знаеш ли, казаха ми, че си момче на място… но това е чиста лъжа…“

„Било е дуел.“

КЪРВАВА: Нети Коб, жената с кучето.

„Никога ли не си хващал заек…“

„Когато се пазариш с мен, трябва да помпиш две неща.“

СВАДА: Уилма Джърсик, жената с чаршафите.

„Господин Гонт си знае работата…“

„… не си ми никакъв приятел.“

„… и пазарлъкът не е приключил, докато господин Гонт не каже.“

Отново и отново мислите изникваха в съзнанието му — бъркотия от страх, вина и мъка, пулсираща в ритъма на златните хитове на Елвис.

Към обяд стомахът му вече бушуваше. Той изтича по чорапи до банята в края на коридора, затвори вратата след себе си и повърна в тоалетната чиния, стараейки се да вдигне колкото е възможно по-малко шум. Майка му не го чу. Тя все още беше в стаята си и слушаше Елвис, който й пееше, че иска да му стане любима.

Докато се влачеше омаломощен към стаята си, на Брайън изведнъж му хрумна зловещата мисъл, че снимката му е изчезнала. Някой я е откраднал през нощта. Бе станал съучастник в убийство заради тази снимка, а сега дори не можеше да й се наслаждава.

Той хукна презглава, подхлъзна се насред стаята си и едва не се строполи на килима. После грабна класьора със снимките от горния рафт на гардероба си и започна да прелиства страниците с такава бързина, че част от тях се разхвърчаха из стаята. Но снимката — Снимката — беше там: онова познато лице го гледаше зад целофанената си обвивка на последната страница. Изпита безкрайно, отчаяно облекчение.

Той извади снимката, стисна я в ръка и легна на леглото. Не можеше да си представи как ще я остави повече. Тя беше единственото, което му бе останало след този кошмар. Единственото. Вече не я харесваше, но беше негова. Ако можеше да върне Уилма и Нети, като я изгори, щеше веднага да хукне за кибрит (или поне така си мислеше), но тъй като това бе невъзможно, мисълта да загуби и снимката му се виждаше непоносима.

Затова продължаваше да я стиска, гледаше в тавана и слушаше приглушения глас на Елвис, който вече пееше „Сърце от дърво“. Шон бе напълно прав да му каже, че не изглежда добре — лицето му беше мъртвешки бледо, очите — огромни, тъмни и безизразни. Дори сърцето в гърдите му сякаш бе станало дървено.

Изведнъж една нова мисъл, страшна и злокобна, премина през мрака на съзнанието му с тревожния блясък на комета: „Видели са ме!“

Скочи в леглото и впери невиждащ поглед в огледалото отсреща. Яркозелен халат! Червена забрадка върху купчина ролки! Госпожа Мизлабурски!

„Какво става, момче?“ — бе попитала тя рязко.

„Не знам точно. Мисля, че господин и госпожа Джърсик се карат.“

Брайън стана от леглото и погледна през прозореца Беше сигурен, че шериф Пангборн всеки момент ще свърне с полицейската кола в двора им. Защото, когато две жени се убиваха една друга в кървава свада, винаги се образуваше следствие. И госпожа Мизлабурски щеше да бъде разпитана. Тя щеше да си спомни, че е видяла едно момче в двора на семейство Джърсик. А това момче, щеше да каже тя на шерифа, е Брайън Раск.

Долу телефонът иззвъня. Майка му не се обади, въпреки че в стаята й имаше дериват. Тя пееше заедно с Елвис — нищо друго не бе в състояние да я заинтригува. Накрая Шон вдигна телефона.

— Ало, кой е, моля?

Трезво и без паника Брайън си помисли:

„Ще ме хванат. Не мога да лъжа. Особено пред полицай. Не можах дори госпожа Леру да излъжа, когато счупих вазата на бюрото й. Ще ме хванат и ще вляза в затвора за убийство.“

В този момент той започна да мисли за самоубийство! Мислите му не бяха отчаяни, нито пък романтични. В тях прозираше спокойствие и здрав разум. Баща му държеше пушка в гаража, а в този момент пушката, изглежда, беше най-логичният изход.

— Брайъън! На телефона!

— Не ми се говори със Стан! Кажи му да ми се обади утре!

— Не е Стан — отвърна брат му. — Някакъв човек е. Възрастен.

Огромни ледени ръце стиснаха сърцето на Брайън. Край! Шериф Пангборн го търсеше.

„Брайън? Искам да ти задам няколко въпроса. Става дума за нещо изключително сериозно. Ако не дойдеш веднага, опасявам се, че ще се наложи да те взема с полицейската кола. Скоро името ти ще излезе във вестника, Брайън. Ще покажат снимката ти по телевизията и всичките ти приятели ще я видят. Баща ти и майка ти — също. И малкото ти братче. А когато покажат снимката, онзи от новините ще каже: «Това е Брайън Раск, Който стана съучастник в убийството на Уилма Джърсик и Нети Коб».“

— К-к-кой е? — извика с разтреперан глас.

— Не знам! — Шон мразеше да го прекъсват, когато гледа телевизия, и говореше раздразнено. — Мисля, че се казва Кроуфикс или нещо подобно.

Кроуфикс?

Брайън стоеше на прага, а сърцето биеше в гърдите му. Две големи алени петна горяха върху бледите му страни.

Не познаваше такъв човек.

Коуфакс!

Санди Коуфакс му се обаждаше по телефона. Само дето той прекрасно разбираше кой всъщност е насреща.

Слезе по стълбите. Краката му сякаш бяха от олово. Телефонната слушалка като че тежеше сто кила.

— Здравей, Брайън — изрече кротко господин Гонт.

— 3-здравейте — отвърна той с разтреперан глас.

— Не се притеснявай за това. Ако госпожа Мизлабурски те беше видяла да хвърляш онези камъни, нямаше да те пита какво става, нали така?

— Откъде знаете?

Брайън чувстваше, че всеки момент ще повърне.

— Това няма значение. Важното е, че си постъпил правилно, Брайън. Съвсем правилно. Казал си й, че сигурно господин и госпожа Джърсик се карат. Дори полицаите да те намерят, просто ще си помислят, че си чул онзи, който е хвърлял камъните. Ще решат, че не си го видял, защото е бил от другата страна на къщата.

Момчето погледна зад ъгъла, за да се увери, че Шон не подслушва. Той седеше, кръстосал крака пред телевизора, с пликче пуканки в скута си.

— Не мога да лъжа! — прошепна в слушалката. — Винаги ме хващат!

— Този път няма да те хванат, Брайън — каза господин Гонт. — Този път ще се справиш.

А най-страшното бе, че Брайън Раск и този път помисли: „Господин Гонт си знае работата.“

2

Докато синът й си мислеше за самоубийство, а после отчаяно се наговаряше с Гонт по телефона, Кора Раск танцуваше по халат в спалнята си.

Само дето си представяше, че тази спалня не е нейната.

Когато сложеше очилата, които Гонт й бе продал, тя се пренасяше в „Грейсленд“[1].

Тя танцуваше из просторните стаи, в които се носеха изискани аромати, и единствените звуци наоколо бяха кроткото мъркане на климатиците, шепотът на стъпките й по плътните килими и нежният, умоляващ глас на Елвис, който пееше „Мечтата ми се сбъдна“. Кора танцуваше под огромния полилей от френски кристал в столовата, прелиташе покрай изящните статуетки от тъмно стъкло, галеше богатите завеси от тъмносин велур… Мебелите бяха френски, в стил прованс. Стените — кървавочервени.

Обстановката се променяше като на забавен каданс и скоро тя се озова в приземния етаж. На една от стените бяха подредени десетки ловни трофеи, друга беше отрупана със златните плочи на Краля, огромни монитори блестяха на третата. Рафтовете зад дългия овален бар бяха заредени с напитки.

Плочата на стария й портативен фонограф се смени с глухо щракване. Поредният златен албум на Краля легна върху грамофона и Елвис запя „Синия Хавай“.

Кора отново танцуваше. Скрита зад слънчевите очила които бе купила от „Неизживени спомени“, тя пристъпваше унесено от крак на крак, представяйки си, че се носи из Грейсленд.

В същия момент в съседната стая синът й лежеше в леглото си, гледаше снимката на Санди Коуфакс и си мислеше за алибита и пушки.

3

Средното училище на Касъл Рок се издигаше между пощата и библиотеката и представляваше мрачно здание с червени тухли, останало от времето, когато е господствало мнението, че една сграда става за училище само ако прилича на затвор. Това в Касъл Рок беше построено през 1926 година и идеално отговаряше на тези изисквания. С всяка година градът все повече узряваше за идеята да се построи ново училище — с истински прозорци вместо бойници, с игрище, което да не прилича на затворнически плац, и класни стаи, в които да може да се живее през зимата.

Кабинетът, в който Сали Ратклиф провеждаше занятията си по правоговор, беше допълнително пригоден за тази цел и се намираше в сутерена между котелното и склада с неговите купища тоалетна хартия, тебешири и тетрадки. С катедра и шест чина в стаята нямаше къде да се обърнеш, но тя направи всичко възможно да създаде поне малко атмосфера. Отлично знаеше, че повечето от децата, включени в класа по правоговор — заекващи, съскащи, фъфлещи и дислексици — бяха развили у себе си сериозен комплекс заради говорните си дефекти. Връстниците им ги подиграваха, родителите непрекъснато им правеха забележки и беше крайно необходимо поне средата, където се учеха да говорят, да ги насърчава и развеселява, доколкото е възможно.

Затова Сали бе провесила цветни гирлянди по прашните тръби на тавана, стените бяха облепени със снимки на телевизионни и рокзвезди, а на вратата се мъдреше огромен плакат на Гарфийлд, от чиято уста излизаше балонче с думите: „След като такава готина котка като мен може да изговори всичките тия глупости, значи и ти можеш!“

Въпреки че учебната година бе започнала едва преди пет седмици, вече бе изостанала с дневниците и имаше намерение да прекара целия ден над тях. Но към един и петнайсет изведнъж ги събра, прибра ги в картотеката и сложи ключа. Каза си, че денят е твърде хубав, за да го прекара затворена в това мазе, нищо че котлите като никога бяха проявили милостта да замлъкнат. Това обаче не беше единствената причина: Сали имаше планове за следобеда.

Искаше да се прибере вкъщи, да седне в любимия си фотьойл до прозореца, огрявана от лъчите на следобедното слънце, и да се порадва на онова забележително парченце дърво, което бе купила от „Неизживени спомени“.

Всеки път, когато го хванеше в ръката си, се убеждаваше, че то е истинско чудо — едно от онези малки, божествени съкровища, които Господ бе пръснал по земята и които само верните Нему можеха да открият. То беше като планински извор през горещ летен ден, като храната за изгладнял странник. Когато го държеше в ръцете си, човек се чувстваше прекрасно. Чувстваше се…

Като в екстаз.

Освен това я измъчваше неприятна мисъл. Беше оставила тресчицата в долното чекмедже на скрина си, под бельото си, беше заключила внимателно къщата на излизане, но имаше странното чувство, че някой ще нахлуе в дома й и ще открадне свещената реликва.

Съзнаваше, че тревогите й са глупави — кой крадец щеше да се полакоми да вземе някакво си парче дърво? Но ако случайно го докоснеше, ако онези звуци и картини изпълнеха съзнанието му, както изпълваха нейното всеки път, когато го положеше на дланта си?

Трябваше да се прибере. Щеше да си сложи къси панталонки и да прекара известно време в кротка медитация с късчето дърво в ръце. Подът под краката й отново щеше да се превърне в палуба, която бавно се полюшва нагоре-надолу, нагоре-надолу… Около нея отново щяха да замучат, заджафкат, зачуруликат хиляди животни. Лъчите на едно друго слънце щяха да я облеят с топлината си, а тя пак щеше да затаи дъх в очакване на онзи велик миг, когато килът на огромната лодка ще заседне със скърцане на върха на планината — беше сигурна, че този миг ще дойде, стига да стиска късчето дърво достатъчно дълго и да остане така притихнала, смирена и изпълнена с молитви. Не знаеше защо от всички вярващи по света Господ бе избрал да дари именно нея с това прекрасно, велико чудо, но след като име а бе волята Му, Сали твърдо вярваше, че е длъжна да го изживее докрай.

Излезе от страничната врата и прекоси игрището — стройна и красива млада жена с тъмноруса коса и дълги крака. Много се приказваше за тези крака в бръснарницата, когато Сали Ратклиф минаваше пред витрината на удобните си ниски токчета, стиснала чантата в едната си ръка и Библията, пълна с притчи — в другата.

— Боже, на тая жена краката й почват от ушите — каза веднъж Боби Дъгъс.

— Ти много не се заплесвай — охлади ентусиазма му Чарли Фортин. — Никога няма да ги усетиш около кръста си. Тя принадлежи на Исус и на Лестър Прат. Точно в този ред.

Добродушен мъжки смях огласи бръснарницата. А отвън Сали Ратклиф продължи пътя си към редовната беседа на преподобния Роуз, неподозираща и нехаеща, обвита като в пашкул от собствената си невинност и добродетел.

Никакви шеги не се пускаха за краката й или каквото и да било друго, когато Лестър Прат се случеше в бръснарницата (а той ходеше там поне веднъж на три седмици). И за слепите беше ясно: този човек твърдо вярваше, че дори физиологичните процеси у Сали дават като продукт парфюм и петунии, а по такива въпроси с него просто не можеше да се спори. Иначе беше весел и общителен младеж, но когато станеше дума за Господ или за Сали Ратклиф, винаги ставаше невероятно сериозен. А човек като него можеше без проблеми да ти обърне носа наопаки, стига да поиска.

Двамата със Сали неведнъж се бяха разгорещявали, но никога не бяха стигали до Края. В такива дни Лестър се прибираше у дома в състояние на пълно умопомрачение — душата му се пръскаше от радост, топките — от прекаленото налягане, а мислите му се понасяха към онази лелеяната нощ, когато нямаше да му се налага да спира. Понякога се чудеше дали няма да я удави, когато най-после Го Направят.

Сали също с нетърпение очакваше брака и края на сексуалното напрежение… макар че през последните няколко дни целувките на Лестър бяха отстъпили на второ място в мислите й. Тя дълго се чуди дали да му каже за късчето дърво от Свещената земя, което бе купила от „Неизживени спомени“, и накрая реши да премълчи. Впоследствие щеше да му каже, разбира се — чудесата трябва да се споделя, грехота е човек да ги пази само за себе си, — но всеки път когато си помислеше, че ще покаже реликвата на Лестър, ще му я даде да я държи, я обземаше изненадващо чувство на ревност, което почти я плашеше.

„Не! — развика се едно разсърдено дете вътре в нея, когато за пръв път си помисли за това. — То си е мое! Той не би могъл да го усети така. Не е възможно!“

Един ден тя сама щеше да му го даде, както щеше да му даде и тялото си, но този ден беше още далеч.

Горещият октомврийски следобед принадлежеше единствено и само на нея.

На паркинга имаше малко коли, но мустангът на Лестър бе най-лъскавата и най-хубавата от всички. Нейната напоследък непрекъснато се разваляше — нещо в кормилната уредба не беше наред — но това не я тревожеше кой знае колко. Когато му се обади тази сутрин и го помоли да й даде колата си, след като едва предишния ден му я бе върнала, той веднага се съгласи да я докара на паркинга. Щял да си направи кроса на връщане, а после щял да играе футбол с момчетата. Сали знаеше, че той би настоявал тя да вземе колата дори наистина да се нуждае от нея и това й се виждаше съвсем нормално. Смътно и неясно, по-скоро по интуиция, отколкото от личен опит, съзнаваше, че Лестър би минал и през огъня, стига тя да пожелае. Това създаваше помежду им отношения на взаимно обожание, които тя приемаше с наивно самодоволство. Той се прекланяше пред нея, двамата се прекланяха пред Господа и всичко беше, както пише по книгите: „Докато свят светува. Амин.“

Тя се пъхна в мустанга и тъкмо се обърна да остави чантата си, когато погледът й попадна на нещо, което се подаваше изпод седалката до шофьора. Приличаше на пик за писмо.

Наведе се да го вземе, мислейки си колко е странно да намери подобно нещо в мустанга: Лес поддържаше колата безупречно чиста като самия себе си. Върху плика имаше една-единствена дума, но тя накара сърцето й да се обърне.

Думата беше „Милото“, написана с красив, заоблен почерк.

Дамски почерк.

Сали обърна плика. Беше запечатан, а на гърба му не пишеше нищо.

— Милото? — промълви замислено тя и изведнъж осъзна, че седи в колата на Лестър, а всички прозорци са затворени и от челото й се стича пот.

Запали двигателя, свали стъклото на прозореца откъм страната на шофьора, а после се пресегна през седалката и отвори и другия прозорец.

Изведнъж я лъхна миризма на парфюм. Не беше неин — тя не слагаше парфюми, нито грим. Религията й я учеше, че с подобни неща си служат само блудниците. Освен това нямаше нужда от тях.

„Какъв ти парфюм? Ухаят последните глухарчета край оградата.“

— Милото? — прошепна отново тя и огледа плика.

Той нищо не й говореше. Просто стърчеше самодоволно в ръцете й.

Опипа го внимателно и се замисли. Вътре имаше лист, поне един, и нещо друго. Нещо по-твърдо, може би снимка.

Вдигна го срещу предното стъкло, но напразно — слънцето вече клонеше в другата посока. След известно колебание тя излезе от колата и огледа плика. Успя да различи само едно светло квадратче — вероятно писмо, и друго, по-тъмно — снимка от

(Милото)

онзи, който бе изпратил на Лес писмото.

Само дето то въобще не беше пращано — поне не по пощата. Нямаше, марка, нито адрес. Само една тревожна дума. Не беше и отваряно, тоест… Какво? Може би някой го е пъхнал в колата, докато тя се е занимавала с дневниците?

Възможно е. Може да са го подхвърлили дори снощи или вчера през деня, а Лестър да не го е забелязал. В края на краищата подаваше се само едно ъгълче от него. Може би се е плъзнало изпод седалката по пътя за насам.

— Здравейте, мис Ратклиф! — извика някой.

Сали бързо свали ръката си и скри плика в плисетата на полата си. Сърцето й виновно затуптя.

Беше Били Мърчант, тръгнал напряко през игрището със скейтборд под мишницата. Тя му махна и бързо си прибра в колата. Лицето й гореше. Беше се изчервила! Глупаво или не, държеше се сякаш Били я бе хванал да върши нещо нередно.

„А не е ли така? Не се ли опитваше да надникнеш в писмо, което не е за теб?“

Обхванаха я първите пристъпи на ревност. Може пък да е за нея в края на краищата. Много хора в Касъл Рок знаеха, че тя кара колата на Лестър напоследък. А дори и писмото да не беше нейно, Лестър Прат — беше. Та нали само преди малко си мислеше с онова приятно самодоволство, което само млада и красива християнка може да изпита, че той би скочил и в огъня за нея?

Милото.

Не, писмото не беше за нея. Тя нямаше приятелки, които да я наричат „скъпа“ или „мила“. Пликът бе оставен за Лестър. И…

Изведнъж всичко й стана ясно. Тя се отпусна в меката седалка и въздъхна с облекчение. Той водеше часовете по физическо в гимназията на Касъл Рок. Преподаваше само на момчетата естествено, но много момичета — млади и красиви — го виждаха всеки ден. А беше хубав мъж.

„Някоя влюбена девойка му е подхвърлила бележчица в колата. Това е. Дори не е посмяла да я остави на таблото, та да не я види веднага.“

— Той няма да има нищо против да го отворя — каза на глас Сали и откъсна края на плика в тънка, равна лентичка, която изхвърли в пепелника, невидял никога фасове. — Добре ще се посмеем довечера.

После наклони плика на една страна и отвътре изпадна моментална снимка. Младата жена я видя и сърцето й за миг спря. Кръв нахлу в главата й, страните й пламнаха. Сложи ръка на зяпналата си уста и се вцепени.

Никога не беше ходила в „Кроткия тигър“ и нямаше представа каква е обстановката там, но беше гледала достатъчно телевизия, та да знае какво представлява един бар. На снимката се виждаха мъж и жена, седнали на една маса в ъгъла (уютния ъгъл) на просторен салон. На масата имаше шише бира и две халби. Около тях на други маси седяха хора. В далечината се виждаше дансинг.

Мъжът и жената се целуваха.

Тя беше облечена в лъскаво бюстие, което разкриваше голия й корем, и бяла, изключително къса, ленена пола. Едната ръка на мъжа свойски обгръщаше кръста на момичето, а другата бе повдигнала нагоре полата й, та чак бикините й се виждаха.

„Тая мръсница!“ — помисли си ядосано Сали.

Мъжът беше с гръб и тя можеше да види само брадичката и ухото му. Беше мускулест, с черна педантично подкъсена коса. Носеше синя фланелка — „с мускули“, както им викаха учениците — и син шушляков анцуг с бял ръб.

Лестър.

Лестър бърка под полата на тая малка мръсница!

„Не! — панически крещеше разумът й. — Не може да е той! Лестър не ходи по барове! Та той дори не пие! Не е целувал друга жена, защото ме обича! Сигурна съм, защото…“

— Защото той така казва.

Гласът й, глух и безизразен, шокира дори собствения й слух. Искаше й се да смачка снимката и да я хвърли през прозореца, но не можеше да го направи. Някой щеше да я намери и какво щеше да си помисли?

Тя отново се надвеси над снимката и внимателно я разгледа с ревниви, трескави очи.

Лицето на мъжа почти напълно скриваше това на жената, но Сали можеше да види овала на брадичката, ъгълчето на едното й око, лявата й буза и извивката на челюстта й, най-вече прическата. Косата й беше тъмна, подстригана, на етажи, с изтънен бретон.

Джуди Либи имаше тъмна коса. И беше подстригана на етажи, с изтънен бретон.

„Грешиш. Не, по-лошо — ти си луда. Лес скъса с Джуди още когато тя се отказа от църквата. Плюс това тя отдавна не е в Касъл Рок. Замина за Портланд или Бостън. Това някаква дебелашка шега. Нали знаеш, че Лес никога не би…“

Но знаеше ли наистина? Знаеше ли?

Цялото й предишно самодоволство се върна в съзнанието й като подигравка. Някакъв глас, който никога преди не бе чувала, проговори от дълбините на сърцето й: „Доверието на невинния е основен инструмент за лъжеца.“

Защо пък трябва да е Джуди, защо пък Лестър? В края на краищата човек не може да познае двама души, когато се целуват, нали? Дори по филмите не се разбира кой кой е докато не ги покаже камерата. Даже и да са прочути звезди пак не можеш да ги познаеш.

„Това не е филм — обади се пак гласът. — Това е самият живот. А ако не са те, тогава какво прави пликът в колаи му?“

Този път погледът й попадна върху дясната ръка на жената, която бе обгърнала врата на

(Лестър)

мъжа. Ноктите й бяха дълги, оформени, лакирани тъмен лак. Джуди Либи имаше такива нокти. Сали си спомни, че изобщо не се бе изненадала, когато тя престана да идва в църквата. Момиче с такива нокти има в главата си къде-къде по-различни неща от преклонението пред Господа.

Добре, сигурно е Джуди Либи. Но това не значи, че мъжът с нея е Лестър. Може би иска да си отмъсти загдето той я остави, като разбра, че Юда Искариотски е по-християнин от нея. В края на краищата много мъже се подстригват късо, пък и всеки може да облече синя тениска и анцуг на бели черти.

Изведнъж Сали забеляза нещо друго и сърцето й сякаш се напълни с олово. Мъжът носеше дигитален часовник. Позна го от пръв поглед, въпреки че не беше на фокус. Нямаше начин да не го познае — та нали тя го бе подарила на Лестър за рождения му ден миналия месец?

„Може да е съвпадение — плахо се обади разумът й. — Та това е просто «Сейко». Толкова можех да си позволя. Всеки би могъл да има такъв часовник.“

Новият глас се изсмя дрезгаво и надменно. Новият глас искаше да разбере кого си мисли, че залъгва тя.

Но имаше и друго. Китката под полата на момичето не се виждаше (Слава Богу поне това й бе спестено!), но ръката беше ясна и на фокус. На тази ръка, точно на лакътя, имаше две големи бенки, които почти се допираха в осмица.

Колко пъти беше прокарвала с обич пръсти по същите тези бенки, когато двамата с Лестър седяха на верандата? Колко пъти ги бе целувала, докато той галеше гърдите й (бронирани в плътен сутиен, подбран специално за такива случаи) и шепнеше нежни слова и обещания за вечна вярност в ушите й?

Беше Лестър. Часовници се свалят и слагат, бенките — не.

— Мръсница. Мръсница! Мръсница! — злобно просъска тя срещу снимката. — Как е могъл да се върне при нея!? Защо?

„Може би, защото му дава да прави онова, което ти не му позволяваш“ — отговори й гласът.

Изведнъж дъхът й спря. Кратка въздишка се откъсна от гърлото й.

Но те са в бар! Лестър не…

И в този момент Сали осъзна, че това е съвсем второстепенен въпрос. Ако той се виждаше с Джуди и я мамеше, какво му пречеше да я излъже, че не пие?

Остави снимката и с разтреперани пръсти извади придружителната бележка. Листът беше светлооранжев, с назъбени краища. Лек аромат, сух и сладникав, се разнесе от писмото. Сали се наведе да го подуши по-добре.

— Мръсница! — извика тя с дрезгав, агонизиращ глас.

Ако в този момент Джуди Либи се бе изпречила насреща й, щеше жива да я одере с ноктите си, нищо че бяха ниско изрязани и тъпи. А така й се искаше да я спипа. И нея и Лестър. Скоро нямаше да може да играе футбол, ако й паднеше в ръцете.

Тя разгъна бележката. Беше кратка, написана със същия заоблен, ученически почерк.

Лес, миличък,

Фелисия е щракнала това, докато бяхме в „Тигьра“ оная вечер. Каза, че мислела да ни шантажира! Шегува се, разбира се. Даде ми я, а аз ти я за спомен от нашата ВЕЛИКА НОЩ. Направо е СРАМОТА да ме обарваш така „пред толкова хора“, но пък КАК МЕ ВЪЗБУДИ. Освен това си ТОЛКОВА СИЛЕН. И сега, като гледам снимката, пак ми се приисква. Ако се вгледаш по-внимателно, ще видиш бельото ми! Добре, че Фелисия я нямаше после, когато вече бях и без него!!!

Ще се видим скоро. Междувременно пази снимката и „ме поменувай“. Мисля за теб и ГОЛЯМОТО ТИ НЕЩО. Но по-добре да престана, преди да се разгорещя дотолкова, че да направя някоя глупост. И моля те престани да се притесняваш за ЗНАЕШ КОГО. Тя си ходи сериозно с Исус и хич няма да й направи впечетление.

Твоя Джуди.

Почти половин час Сали седя зад волана на мустанга, препрочита бележката отново и отново, а в душата й се бореха гняв, ревност и болка. Някъде дълбоко в мислите й имаше и елемент на сексуална възбуда, но това тя не би признала пред никого, а още по-малко пред себе си.

„Тази глупачки дори не знае как се пише «впечатление»“ — помисли си Сали.

Погледът й продължаваше да търся думи, за които да се захване. Повечето от тях така или иначе бяха написани с главни букви.

Нашата ВЕЛИКА НОЩ

СРАМОТА

КАК МЕ ВЪЗБУДИ

ТОЛКОВА СИЛЕН

ГОЛЯМОТО ТИ НЕЩО

Но фразата, към която непрекъснато се връщаше, тази, която най-силно подхранваше гнева й, бе онова богохулствено извращение на ритуала на Първото причастие: пази снимката и „ме поменувай“[2].

Перверзни сцени изникнаха в съзнанието на Сали, нежелани и нетърсени — Лестьр обхваща с устни едно от зърната на Джуди Либи, а тя скимти: „Поеми го и ме поменувай“; Той коленичи между краката й, а тя стене: „Поеми, изпий го и ме поменувай.“

Младата жена смачка светлооранжевия лист на топка, хвърли го на пода в колата и се изпъна като струна на седалката. Косата й висеше около лицето на мокри кичури, гърдите й хриптяха от учестеното дишане. Наведе се, отново взе листа, приглади го и заедно със снимката го прибра в плика. Ръцете й трепереха. Накъса плика на парчета и избухна в сълзи.

— Мръсница! — Сълзите пареха, прогаряха лицето й като киселина. — Кучка! А ти! Ти! Лъжец проклет!

Тя завъртя бясно ключа. Мустангът запали с рев — звучеше почти толкова ядосан, колкото и тя. Сали включи на скорост и излетя от паркинга сред облак син пушек и пронизително свирене на гумите.

Били Мърчант се втрещи от изумление.

4

Петнайсет минути по-късно Сали вече беше в спалнята си и ровеше в бельото. Търсеше вълшебното късче дърво не го намираше. Гневът й срещу Джуди и онзи лъжец, приятеля й, бе подтиснат от многократно по-силен ужас: реликвата беше изчезнала! Някой я беше откраднал!

Беше взела разкъсания илик със себе си и едва сега осъзна, че още го стиска в ръка. Пречеше й. Захвърли го на пода и започна с две ръце да вади целомъдреното си памучно бельо от шкафа. Беше готова да изпищи от ужас, гняв и тревога, когато най-после видя свещено късче дърво, забутано в най-далечния ъгъл на чекмеджето.

Сграбчи го и в същия миг усети облекчение. Тя взе разкъсания плик в другата си ръка и погледна ръцете си: добра и лоша, свещена и скверна, алфа и омега. После метна плика в чекмеджето, нахвърли бельото си отгоре и седна на пода с кръстосани крака.

Наведе глава над свещената реликва, затвори очи и зачака подът под краката й да се залюлее, копнеейки за онзи покой, който обземаше душата й, когато дочуеше гласовете на животните — клетите нещастни животни, спасени от явна гибел благодарение на Божията милост.

Но вместо това чу гласа на мъжа, конто й бе продал реликвата.

— Наистина трябва да се погрижиш за това — проговори й господин Гонт някъде от дълбините на свещеното късче дърво. — Просто се налага да се заемеш с тази отвратителна работа.

— Да — отвърна Сал и Ратклиф. — Знам.

Цял следобед седя в горещата си моминска стая, замислена и замечтана, обгърната от тъмния кръг, който реликвата описваше около нея. Кръг, надвиснал над главата й като качулката на кобра.

5

„Виж го моя крал любим… айко-айко… не мъж е това… айко-айко… а машина за любов.“

Докато Сали Ратклиф медитираше в мрака, Поли Чалмърс седеше окъпана в ярко слънце до отворения прозорец, през който влизаше и малко от необичайно топлия октомврийски следобед. Тя въртеше сингера и пееше „Айко-айко“ с приятния си алт.

— Някои хора се чувстват добре днес — изкоментира е с влизането Розали Дрейк. — Много добре, ако се съди по гласа.

Поли вдигна глава и отвърна със странна усмивка:

— И да, и не.

— Искаш да кажеш „да“, въпреки че не е редно.

Тя се замисли за миг и кимна. Това едва ли беше най-точната формулировка, но и така можеше да се каже.

Двете жени, които бяха намерили смъртта си заедно предишния ден, отново бяха заедно и днес, само че в Ритуалната зала на гробището. Утре сутрин щяха да ги опеят от две различни църкви, но по обяд Нети и Уилма отново щяха да бъдат съседки, този път в гробището „Хоумланд“. Поли се смяташе отчасти виновна за смъртта им — в края на краищата, ако не беше тя, Нети никога нямаше да се върне в Касъл Рок. Именно тя бе написала необходимите писма, бе се срещнала с подходящите хора, дори бе намерила дом за Нетиция Коб. И защо? Вече не си спомняше — просто бе проявила християнско милосърдие и чувство за отговорност към една стара приятелка.

Нямаше да се пребори с чувството си за вина, а и никой не беше в състояние да я разубеди (Алън дори не се бе и опитал). И въпреки това съзнаваше, че едва ли е била в състояние да промени каквото и да било. Не беше по силите и нито да контролира, нито да промени състоянието на Нети, но тя все пак бе прекарала три щастливи години в Касъл Рок. Може би три такива години бяха за предпочитане пред безкрайните сиви десетилетия, които иначе би прекарала в лудницата, преди да си отиде от този свят от старост или пък от нежелание за живот. И ако Поли с действията си бе подписала смъртната присъда на Уилма Джърсик, не беше ли самата Уилма съставител на текста преди подписа? В крайна сметка не тя, а именно Уилма бе умъртвила по такъв жесток начин веселото и безобидно паленце на Нети Коб.

Една част от нея, част по-малко склонна към размисли и задълбочаване, просто тъгуваше загубата на близък приятел и не можеше да проумее как е могла Нети да направи такова нещо, след като бе започнала видимо да се оправя.

Цяла сутрин се бе занимавала с погребението, бе позвънила на малкото роднини на Нети (които, както се очакваше, не изразиха особено желание да дойдат да я изпратят), всичките тези грижи около смъртта й бяха помогнали да забрави за скръбта си, каквото без съмнение е предназначението на всички ритуали по погребване на мъртвите.

Но имаше неща, за които просто не можеше да престане да мисли.

Лазанята например — тя още стоеше в хладилника, покрита с фолио, за да не изсъхва. Ако Алън дойдеше тази вечер у тях, двамата може би щяха да я изядат за вечеря. Иначе нямаше да има сили дори да я докосне.

Непрекъснато си мислеше за това колко бързо Нети бе усетила болката й, как се бе втурнала да й слага загряващите ръкавици, настоявайки, че този път наистина ще помогнат. И разбира се, последното, което й бе казала: „Обичам те, Поли.“

— Земята вика Поли, Земята вика Поли, ало, Поли, обади се! — изчурулика Розали.

Сутринта двете си бяха спомнили за Нети, бяха си поплакали в склада сред топовете плат, а сега Розали също изглеждаше щастлива — може би защото бе чула Поли да пее.

„Или пък защото никой от нас не беше в състояние да я възприеме напълно — помисли си Поли. — Сякаш над нас бе легнала някаква сянка, не плътна и черна, но достатъчна, за да ни попречи да я видим добре. Затова и скръбта ни е толкова крехка.“

— Чувам те. Добре съм, въпреки че не е редно, и благодаря на Бога, че е така. Това устройва ли те като отговор.

— Горе-долу — съгласи се Розали. — Не знам кое ме изуми повече, като влязох — това, че пееш, или това, че шиеш на машина. Я си вдигни ръцете!

Поли се подчини. С изкривените си пръсти и гротескно уголемените си стави ръцете й не бяха като на манекен, но жената веднага забеляза, че от отоците няма и следа.

— Браво! Болят ли те изобщо?

— Да, но се чувствам по-добре от когато и да било. Виж.

Тя бавно сви пръсти в юмрук, а после със същото внимание ги разтвори.

— Сигурно има месец, откакто не съм го правила.

Истината беше малко по-друга — от април насам не беше в състояние да свива пръстите си, без да я заболи.

— Супер! — искрено се зарадва Розали.

— Така че наистина се чувствам добре. А ако и Нети беше сред нас да го види, нещата щяха да бъдат направо идеални.

Вратата в търговската част на ателието се отвори.

— Ще видиш ли кой е? — попита Поли. — Искам да свърша този ръкав.

— Разбира се — отвърна Розали и тръгна към вратата. После се спря за миг, погледна я и каза: — Нети не би имала нищо против да се чувстваш добре.

— Знам — кимна натъжено Поли.

Другата жена излезе да посрещне клиента. Щом вратата се затвори зад гърба й, тя напипа малкия напръстник, които висеше между гърдите й, скрит под розовия пуловер. Ашха, каква прекрасна дума, помисли си и отново завъртя машината. Плата на роклята — първата, която шиеше от година насам — се виеше под пъргавата игла.

За миг се замисли колко ли ще поиска господин Гонт за амулета.

„Каквото и да поиска, няма да е достатъчно — помисли тя. — Като се стигне до пазарлък, сигурно няма да мисля така, но това е самата истина. Каквото и да поиска, ще е малко.“

[1] Имението на Елвис Пресли в Мемфис. — Б.пр. ↑

[2] Според католическия обред по приемане на първо причастие при поднасянето на хляба и виното отецът казва: „Поеми тялото Христово и поменувай Господа“ — Б.пр. ↑

Трета глава

1

Общинските съветници на Касъл Рок деляха една-единствена щатна секретарка — млада дама с екзотичното име Ариадне Сейнт Клеър. Тя беше весела и безгрижна, необременена с прекалена интелигентност, но приятна за гледане. Имаше хубава кожа и едър, стегнат бюст, който се издигаш в два нежни хълма под явно безкрайната й колекция от ангорски пуловери. Очите й бяха много особени — кафяви и влажни, уголемени зад дебелите лещи на тежките й очила Бъстър я харесваше. Смяташе, че е твърде глупава, за да бъде една от Тях.

В четири без петнайсет Ариадне надникна в кабинета му.

— Дийк Брадфърд се отби, г-н Кийтън. Иска да одобрите един разход. Ще го направите ли?

— Дай да видим за какво става въпрос — отвърна той, набързо прибра спортната страница на вестника под бюрото си.

Днес се чувстваше къде-къде по-добре — беше организиран и съсредоточен. Онези проклети розови листчета бяха изгорели в камината, Миртъл бе престанала да се крие по ъглите като пребито куче (не че го беше грижа за нея, но все пак не е особено приятно жената, с която живееш, да се държи с теб, сякаш си Бостънският удушвач). Освен това очакваше да изкара още една бала пари на хиподрума тази вечер. Заради празника тълпите (да не говорим за печалбите), щяха да бъдат още по-големи.

Всъщност мисълта му вече бе настроена на квинели и трифекти[1].

А що се отнася до шериф Тъпангборн, заместника му и цялата им дружина… двамата с господин Гонт си знаеха работата и Бъстър просто беше сигурен, че ще направят чудна комбина.

Благодарение на всичко това бе в състояние да посрещне Ариадне в кабинета си като равна и дори успя по старому да се наслади на приятното поклащане на прелестите й в изкусно подбрания им впряг.

Тя сложи разходните документи на бюрото му. Той взе формуляра и се облегна назад в стола да го прочете. Исканата сума беше вписана в малко каре в горния ъгъл — деветстотин и четиридесет долара. Като получател бе посочена строителна фирма от Люистън. В графата „Основание за плащането“ Дийк бе написал: „ЗАКУПУВАНЕ НА 16 КАСИ ДИНАМИТ“, а отдолу в графа „Допълнителни разяснения“ се мъдреше следното обяснение:

Най-после стигнахме до заключението, че трябва да се взриви гранитният хребет в каменната кариера на шосе номер 5, за който специалистите-геолози ни предупредиха още през 87-ма (за повече подробности вж. мой доклад по случая). Зад него има още много чакъл, но за да продължи добиването му, се налага първо да се премахне гранитът. Това следва да се извърши, преди да падне първият сняг, тъй като ако ни се наложи да купуваме чакъл от други кариери през зимата, данъкоплатците направо ще ни линчуват. Два-три взрива ще свършат работа, а в Люистън имат необходимите запаси динамит — проверих. Могат да ни го доставят още утре, стига да поискаме, а взривните работи са планирани за сряда. Маркирал съм местата, в случай че някой от общинските съветници пожелае да ги види.

Отдолу Дийк бе надраскал набързо името си.

Бъстър прочете разяснението два пъти, даде си вид, че размисля, а после се наведе, направи някаква поправка, добави едно изречение, сложи инициалите си и на двете и се подписа с размах под драскулките на Дийк. Когато подаде формуляра на Ариадне, на лицето му грееше усмивка.

— Ето! А всички си мислите, че съм стиснат!

Тя погледна формуляра. Той бе променил сумата от деветстотин и четиридесет на четиринайсет хиляди долара, а под обяснителната записка на Дийк бе дописал: „Да се закупят поне двайсет каси. Цената е добра.“

— Искате ли да видите кариерата, господин Кийтън?

— Не, няма нужда. — Отново се облегна назад в стола, кръстоса ръце зад тила си. — Но кажете на Дийк да ме информира, когато пристигне стоката. Това е много динамит и не бих искал да попадне в лоши ръце.

— Разбира се — отвърна Ариадне и излезе.

Беше доволна, че напуска кабинета на съветника. В усмивката на господин Кийтън имаше нещо… зловещо.

Бъстър обърна стола си към прозореца и впери поглед към Мейн Стрийт. Сега улицата изглеждаше много по-оживена, отколкото в събота сутринта, когато отчаяно се бе взирал в нея. Доста неща се бяха случили оттогава, но главното все още предстоеше. Така де, с двайсет кашона динамит в склада на Общината — склад, от който той естествено имаше ключ — всичко можеше да се случи.

Всичко.

2

В четири и половина същия следобед Ейс Мерил прекоси Тобин Бридж и влезе в Бостън, но до крайната си цел успя да стигне едва час по-късно. Тя се намираше в запустял и мръсен район на Кембридж, насред лабиринт от улици, които или бяха затворени, или задънени. Когато най-после спря на буренясалия паркинг пред грозната бетонна сграда на Уипъл Стрийт, порутените здания наоколо вече хвърляха дълги сенки върху тесните улички.

Около паркинга имаше телена ограда, но тя не представяше никакъв проблем — портата бе открадната и само пантите ръждясваха на колоните. Мина с челънджъра през зейналия вход и бавно тръгна към бетонната сграда. Стените бяха грозни и олющени, без нито един прозорец. Разбитата алея, по която се движеше, водеше до затворен гараж, който гледаше към реката. На вратата на гаража също нямаше прозорци. Челънджърът се полюшваше на ресорите си и подскачаше нерадостно по дупки, които някога може и да са били асфалтово покритие. Ръждясала детска количка лежеше захвърлена сред купчина стъкла. Прогнила кукла, чието лице бе наполовина хлътнало навътре, се цъклеше срещу него с воднистите си сини очи. Какво, по дяволите, да прави сега? Сградата изглеждаше така, сякаш в нея не бе стъпвал човешки крак от петдесет години насам.

Ейс слезе от колата и извади някакво листче от горния джоб на якето си. На него бе написан адресът, на който се предполагаше, че се намира колата на Гонт. Той отново го прочете. Ако се съди по последните два номера, конто бе видял, именно това бе Уипъл Стрийт 85, но знае ли човек? Из подобни квартали улиците рядко имаха номера, а и наоколо не се виждаше жив човек, когото да попита, всъщност над целия район витаеше някаква зловеща, почти мъртвешка тишина, която съвсем не му харесваше. Празни парцели, захвърлени автомобили, обрани до последния детайл, до последния сантиметър меден кабел; пусти сгради, които чакаха политиците да се наприказват, та да им иде ред да ги съборят; криви и тесни улички, които свършваха в мръсни дворове и вонящи сметища… Беше се лутал цял час, докато да намери Уипъл Стрийт, а сега, след като най-после я бе открил, предпочиташе никога да не бе стъпвал на нея. В такива квартали ченгетата понякога намираха трупчета на новородени, набутани в ръждясали кофи за смет или пък в захвърлени хладилници.

Той се приближи до вратата на гаража и се огледа за звънец. Такъв не се виждаше. Ейс наведе глава към корозиралата порта и нададе ухо да чуе звук отвътре. Може би пък зад тази грозна сграда бе замаскиран нелегален склад. Човек като Гонт, който разполагаше с такъв хубав кокаин като нищо можеше да си има работа и с някой от онези, които продават поршета и ламборджинита по тъмно. Но зад вратата не се чуваше нищо. „Може би не е тук“ — помисли си той, но беше прекосил улицата и в двете посоки и това бе единственото място, което изглеждаше достатъчно просторно и достатъчна сигурно, та да държи човек в него ретроавтомобила си.

Освен ако не се беше объркал и не бе попаднал в съвсем друга част на града. Самата мисъл за това го изнервяше.

„Искам ви тук преди полунощ — бе казал Гонт. — Ако закъснеете, ще се ядосам, а когато съм ядосан, понякога ставам невъздържан. Не ви съветвам да се мяркате пред очите ми в такъв момент.“

„Я успокой топката — каза си Ейс притеснен. — Та тва е просто един мижав старец с лошо направено чене.“

Но не можеше ей така да успокои топката. Освен това съвсем не беше сигурен, че господин Гонт е просто един старец с лошо чене. А определено не му се искаше да се стигне дотам, че да разбере.

И все пак в момента най-важното бе, че скоро щеше да се мръкне, а той нямаше никакво желание да се намира в този квартал по тъмно. В него имаше нещо нередно. Нещо извън порутените сгради с техните пусти и зейнали прозорци, извън оголените шасита в канавките. Не беше видял нито един жив човек — нито по тротоарите, нито из дворовете — но непрекъснато имаше усещането, че някой го наблюдава. Дори и в момента. Разбираше го по хладните тръпки, които лазеха по врата му.

Сякаш изобщо не се намираше в Бостън. Та това място повече приличаше на проклетата Зона на здрача.

„Ако не се върнеш до полунощ, ще се ядосам.“

Ейс сви юмрук и заблъска по ръждясалата порта.

— Ей! Има ли някой тук?

Нищо.

В долната част на вратата имаше нещо като дръжка. Напъна я. Вратата дори не се помръдна, та камо ли да се отвори.

Той изсумтя ядосано и се огледа нервно наоколо. Челънджърът му стоеше насред двора и никога през живота си Ейс не бе имал по-голямо желание просто да се метне на колата и да избяга. Но не смееше.

Обиколи сградата, но не откри нищо. Абсолютно нищо. Само стени, боядисани в неприятен отровнозелен цвят. Странен надпис бе надраскан със спрей на задната стена на гаража и той дълго го гледа, недоумявайки защо го побиват тръпки:

„ЙОГ-СОДОТ ПРАВИЛА“.

Ейс се върна пред вратата.

„А сега — какво?“

И тъй като не можа да измисли нищо друго, просто седна зад волана на челънджъра и впери невиждащ поглед към вратата. Накрая натисна с две ръце клаксона и наоколо се разнесе протяжен вой.

Вратата на гаража веднага започна да се плъзга безшумно по релсите си.

Ейс седеше и гледаше със зяпнала уста, и първата му мисъл бе да запали колата и да избяга колкото може по-бързо и по-далеч. Като начало в Мексико Сити. После отново се сети за господин Гонт и бавно излезе от колата.

Когато стигна до гаража, вратата вече бе напълно отворена.

Помещението бе ярко осветено от половин дузина двеставатови крушки, които висяха на дебели кабели от тавана.

Всяка от тях бе обвита с парче ламарина във формата на конус и хвърляше ослепителен сноп светлина към пода. В дъното се виждаше кола, покрита с брезент. Покрай една от стените имаше маса, отрупана с инструменти, срещу нея — три дървени каси, а върху тях — стар магнетофон.

В гаража нямаше и следа от човек.

— Кой отвори вратата? — попита Ейс с пресъхнало гърло. — Кой отвори проклетата врата!?

Но отговор нямаше.

3

Той вкара челънджъра вътре и спря в дъното до стената. Място имаше достатъчно. После се върна до вратата, намери таблото и натисна копчето за затваряне. Бунището, сред което се издигаше тази необичайна сграда, бе започнало да се изпълва със сенки, а те го караха да се чувства неловко. Не можеше да се пребори с усещането, че нещо или някой навън се движи.

Вратата се плъзна но релсите си без звук. Докато я чакаше да се затвори, потърси звуковият сензор, който бе реагирал на клаксона му. Не го виждаше никъде. Но все пак трябваше да го има — гаражните врати не се отварят просто така, от само себе си.

„Макар че, ако такива работи въобще се случват някъде, то Уипъл Стрийт е най-подходящото място“ — помисли Ейс.

После тръгна към касите с магнетофона отгоре. Стъпките му глухо отекваха по прашния цимент. От време на време мислите му се връщаха към надписа, който бе видял отвън:

„ЙОГ-СОДОТ ПРАВИЛА“. Не знаеше кой, по дяволите е тоя Йог Содот — може би някакъв изпълнител на реге от Ямайка с кече плитки на мръсния си череп — но името определено не звучеше приятно. Всъщност като си помии човек, направо звучеше опасно. Особено на място като това.

На една от ролките върху магнетофона бе залепена бележка. На нея с големи главни букви пишеше:

„ПУСНИ МЕ!“

Ейс махна листчето и натисна бутона. Ролките се завъртяха, а когато чу гласа, който му заговори, той направо подскочи. Що за глупости!? Кого бе очаквал да чуе, Ричард Никсън ли?

— Здравей, Ейс — каза му господин Гонт от говорителите. — Добре дошъл в Бостън. Ако обичаш, махни брезента от колата ми и натовари касите. Те съдържат една малко особена стока, която очаквам скоро да ми потрябва. Опасявам се, че ще ти се наложи да сложиш поне една от касите на задната седалка — от багажника на тъкъра има още какво да се желае. Твоята кола ще бъде в пълна безопасност тук, а по обратния път няма да срещнеш никакви трудности. И не забравяй — колкото по-бързо се върнеш, толкова по-рано ще можеш да започнеш работа по картата. Приятно пътуване.

Нататък лентата беше празна, но той остави ролките да се въртят поне минута. Цялата история му се виждаше странна… и с всеки миг ставаше все по-абсурдна. Търговецът бе идвал тук същия следобед — нямаше друго обяснение. Та до тази сутрин младият мъж и хабер си нямаше нито за картата, нито за самия Гонт. Старият мошеник бе хванал самолета, докато той, Ейс, се бе бъхтал по пътищата с колата. Но защо? Какво, по дяволите, означаваше всичко това?

„Не, не е бил тук — помисли си той. — Хич не ме е грижа възможно ли е или не, но съм сигурен, че не е идвал. Само погледни какъв магнетофон. Вече никой не ползва такава техника. Ами ролките — целите са в прах. Бележката — също. Тая постановка стои и те чака от години. Сигурно събира прах, откакто Пангборн те прати в Шоушанк. Господи, та това е лудост! Просто лудост!“

И все пак нещо му подсказваше, че истината е именно такава. Гонт изобщо не бе припарвал до Бостън този следобед. Той бе прекарал следобеда в Касъл Рок. Беше си стоял на прозореца, наблюдавайки минувачите, а когато си набележеше подходящия човек — някои, който би бил от полза за бизнеса му — може би дори бе сменял табелката на вратата.

А какъв всъщност му беше бизнесът?

Ейс не държеше да разбере. Но определено искаше да знае какво има в касите. В края на краищата щеше да ги превози чак до Касъл Рок и имаше пълното право да се интересува от съдържанието им.

Той спря магнетофона и го премести встрани, после взе един чук и една щанга от масата с инструментите и напъна капака на първата каса. Пироните поддадоха със скърцане. Съдържанието на касата бе покрито с плътна намаслена хартия. Ейс я вдигна и онемя при вида на стоката.

Фишеци!

Десетки, може би стотици фишеци, всеки в свое собствено гнезденце от мек талаш.

„Боже Господи, какво смята да прави той!? Трета световна война ли?“

Разтреперан от вълнение и тревога, Ейс набързо закова капака и премести касата с динамита встрани. Отвори следващата, очаквайки да види същите плътни червени пръчки, които толкова приличаха на щафети, но вътре нямаше взрив.

Вътре имаше оръжие.

Всичко на всичко десет автомата, обилно намазани с грес. Той не знаеше какви са — немски или други — но отлично съзнаваше какво означават: от двайсет до доживотна, ако го хванат с тях в Масачузетс. В щата имаха специално отношение към пушкалата — особено към автоматите.

Бързо премести касата, без да я затваря, и се зае със следващата. Тя беше пълна с муниции.

Ейс отстъпи назад и нервно задърпа устните си.

Динамит.

Автоматично оръжие.

Муниции.

Значи това била стоката!?

— Не на мене тия — поклати глава той. — Не си случил с човек, драги.

Мексико Сити започваше да става все по-привлекателен като перспектива. Може би дори Рио. Ейс нямаше и представа какво смята да прави Гонт с всичкото това оръжие, но определено нямаше намерение да влиза в играта. Спасяваше се, и то веднага.

Погледът му попадна на касата с автоматите.

„И взимам едно от тия сладурчета със себе си — помисли си той. — Малка компенсация за положените усилия. Да го наречем сувенир.“

Посегна към касата и в същия миг ролките на магнетофона се завъртяха, макар никой от бутоните да не бе натиснат.

— Хич не си и помисляй, Ейс — посъветва го студено гласът на Гонт. — Не си играй с мен, защото онова, което братята Корсън ти готвеха, ще ти се види като излет в планината пред това, което аз съм в състояние да ти причиня. Сега сме комбина. Прави, каквото ти казвам, и ще видиш как ще се позабавляваме. Ще си върнеш тъпкано на всеки в Касъл Рок, който се е отнесъл зле с тебе… а накрая ще си тръгнеш богат. Но ако само се осмелиш да се обърнеш срещу мен, няма да видиш бял ден до края на живота си.

Магнетофонът спря.

Изцъклените очи на Ейс проследиха кабела до щепсела. Той лежеше на пода, потънал в плътен слой прах.

Никъде не се виждаше контакт.

4

Ейс изведнъж започна да се чувства по-спокоен, което не е толкова необичайно, колкото изглежда. Причините за това бяха две.

Първо, той бе изключително първичен по природа. Би се чувствал като у дома си дори в пещера сред диваци и зверове. Реакциите му бяха напълно предвидими само когато срещу него се изправеше по-висша сила или инстанция. Такива сблъсъци не му се случваха често, но когато това станеше, моментално се подчиняваше на силния. Макар сам да не го съзнаваше, именно тази му черта, го бе накарала да се изправи лице в лице с братята Корсън, вместо просто да избяга от тях. У хора като Ейс Мерил единствения импулс, който е по-силен от желанието за надмощие бе вътрешната необходимост да превият гръб и кротко да сведат глава, когато истинският лидер на групата се появи.

Втората причина бе дори по-проста: беше решил, че сънува. Част от него съзнаваше, че не е така, но плодът на въображението бе по-лесен за възприемане от фактологията на сетивата. Та той дори не смееше да си помисли, че може наистина да съществува свят, в който да живее един господин Гонт. Беше Къде-къде по-лесно, по-безопасно, просто да престане да мисли за малко, колкото да приключи веднъж завинаги с тази работа. А ако успееше, може би щеше да се събуди в света, който познаваше. Бог знаеше, че и този свят имаше своите опасности, но поне разбираше правилата му.

Закова капаците на касите и отиде до автомобила. Дръпна прашния брезент и… за миг забрави всичко останало.

Колата наистина беше „Тъкър“ и беше прекрасна.

Обтекаемият й корпус лъщеше в яркожълто. Хромираните брони и лайстните по вратите блестяха на силната светлина. На капака, под сребрист полукръг, който приличаше на локомотива на експресен влак от бъдещето, бе монтиран трети фар.

Ейс бавно обиколи около колата, опитвайки се да я погълне с очи. От двете страни на задницата имаше хромирани решетки — нямаше никаква представа за какво служеха. Широките, нископрофилни гуми бяха толкова чисти, че почти светеха. На задния капак с красиви ръкописни букви пишеше: „Тъкър Талисман“. Той никога не бе чувал за такъв модел. Винаги си беше мислил, че „Торпедо“ е единствената кола, която Престън Тъкър някога е произвеждал.

„Имаш още един проблем, приятелче — това чудо няма регистрационни номера. Как ще се добереш до Мейн с автомобил, който се набива на очи като посинял пръст, който няма номера и отгоре на всичкото е пълен с оръжие и експлозиви?“

Няма начин. Трябваше да го направи. Хич не беше разумно, но алтернативата — която задължително водеше до това да изиграе господин Гонт — беше къде-къде по-страшна. Освен това нали сънуваше.

Той извади ключовете от плика, мина отзад и затърси ключалката на багажника. Не я намираше. Изведнъж се сети за филма с Джеф Бриджис и всичко му стана ясно.

Също като на немския фолксваген-костенурка, двигателят на тъкъра беше отзад, а багажникът — отпред.

Естествено намери ключалката точно под онзи странен трети фар. Отвори багажника. Вътре беше чисто и празно, с изключение на един-единствен предмет — малка бутилка с бял прах, към която бе прикачена лъжичка на верижка. На нея бе залепена бележка. Той я взе, прочете ситно изписания текст:

и веднага изпълни заръката.

5

Окрилен от първокласната дрога на господин Гонт, която осветяваше съзнанието му като паркинга пред кръчмата на Хенри Бофорт, Ейс бързо натовари касите в багажника. Последната с динамита остави на задната седалка. Вътре колата носеше онзи неповторим мирис на ново, които можеше да се сравни единствено с уханието на млада жена. А когато седна зад волана, видя, че колата наистина е съвсем нова — километражът на талисмана на господин Гонт показваше 00000.0.

Пъхна ключа в стартера.

Талисманът запали с глух, гърлен рев. Колко ли коня бяха скрити под капака? Той не знаеше, но определено му се струваха цяло стадо. В затвора пристигаха много автомобилни списания и бе чел повечето от тях. Знаеше, че „Тъкър Торпедо“ е с шест цилиндъра и пет хиляди и осемстотин кубика двигател, подобно на автомобилите, които господин Форд бе произвеждал през периода 1948–1952. Под капака му имаше едно на друго сто и петдесет коня.

Този тук определено бе по-мощен. Много по-мощен.

На Ейс изведнъж му се прииска да излезе от колата и да се опита да отвори някак капака, но идеята изобщо не му се стори добра. Най-разумното бе просто да закара това чудо до Касъл Рок, и то колкото е възможно по-бързо.

Понечи да слезе, за да отвори вратата на гаража, а после се обърна и натисна клаксона просто за да види дали ще стане както по-рано. Стана. Вратата бавно и безшумно се вдигна по релсите си.

„Сто на сто има сензор някъде“ — помисли си, макар вече да не го вярваше съвсем. Всъщност вече дори не го беше и грижа. Включи на първа и талисманът бавно се измъкна от гаража. Навън отново натисна клаксона и вид в огледалото как светлините в гаража угаснаха и вратата бавно започна да се затваря. Някъде в далечината мерна челънджъра си, забил нос в стената. Имаше странното чувство, че повече няма да го види. Но и за това не го беше грижа.

6

Талисманът не само вървеше като самолет, но сякаш знаеше пътя обратно към Стороу Драйв и околовръстното! От време на време мигачите светваха от само себе си и Ейс просто завиваше в съответната посока. Неусетно целият този порутен район на Кембридж, в който бе намерил тъкъра, остана далече назад и пред него изникна огромната снага на Тобин Бридж, или Моста над реката на мистериите, както го знаеха хората.

Докосна лоста за фаровете и в същия миг ярък лъч светлина озари пътя пред него. Когато завърташе волана лъчът се въртеше заедно с него. А третият фар бе направо находка.

„Не напразно са изхвърлили от гилдията горкия човечец, загдето е измислил тая машина“ — помисли си той.

На около трийсет мили северно от Бостън забеляза, че стрелката на горивото лежи на нулево положение. Излезе от магистралата при първата отбивка и спря на бензиностанцията под естакадата. Като го видя, бензинджийчето бутна назад шапката си с омазнения си пръст и с възхищение загледа колата.

— Хубава машина! — каза той. — Откъде я взехте?

— От Долините на Ленг. Йог-Содот Мотърс — отвърна Ейс без да се замисля.

— А?

— Просто я напълни, синко. Това да не ти е „Вие питате, ние отговаряме“.

— О! — Погледна го бензинджийчето и веднага се стегна. — Разбира се, сър!

Но преди да е отчел и четиринайсет цента, автоматът на колонката изключи. Момчето се опита да натисне дръжката отново, но бензинът просто преля от резервоара и потече по лъскавата повърхност на талисмана.

— Мисля, че е пълен, сър — отбеляза малкият.

— Щом казваш.

— Сигурно датчикът ви е разва…

— Избърши тоя бензин от колата ми! Да не би да искаш да ми се олющи боята!? Какво ти става?

Момчето се втурна да търка калника, а Ейс се шмугна в тоалетната да смръкне още малко от чудния прашец. Когато се върна, бензинджийчето стоеше на прилично разстояние от колата и нервно мачкаше парцала в ръцете си.

„Страх го е — помисли си. — От какво? От мен!?“

Не. Момчето дори не го забелязваше. Очите му бяха вперени в тъкъра и на лицето му бе изписано нещо средно между страх и възхищение.

„Сигурно го е пипнал — помисли си Ейс и на устните му заигра лека усмивка. — Пипнал го е и нещо е станало. Какво точно не е от значение. Важното е, че вече ще знае да не пипа, където не му е работата.“

— Нищо не ми дължите — каза момчето.

— Тук вече си прав — отвърна той, пъхна се зад волана и отпраши.

Беше му хрумнало нещо ново за колата. В известен смисъл идеята му се виждаше страшничка, но, от друга страна, бе направо прекрасна. Може би датчикът за горивото винаги стоеше на нула… а резервоарът винаги бе пълен.

7

Таксите по магистралите в Ню Хемишър се събират автоматично — пускаш монета в машинката, светва зелено и заминаваш. Но когато спря пред автомата, зеленото светна от само себе си и над него блесна надпис:

„ПЛАТЕНО, БЛАГОДАРЯ ВИ.“

— Има си хас — смутолеви Ейс и продължи към Мейн.

Когато и Портланд остана зад гърба му, той вече фучеше с повече от сто и трийсет километра в час, а под капака имаше мощност за още толкова. Някъде на разклона за Фалмът пред него се изпречи полицейска кола с радар на прозореца.

„Втасахме я — помисли си той. — Сега ще ми видят сметката. Защо ли се юркам толкова, като знам как карам?“

Въпросът беше излишен. Отлично знаеше защо и този път не беше заради кокаина. Колата просто не можеше да се движи по-бавно. От време на време, като погледнеше километража, отпускаше педала на газта, но… миг по-късно той сам се връщаше на старото положение.

Профуча покрай полицейската кола със сто и трийсет километра в час, като очакваше ченгето да пусне сирената и да хукне след него, но той дори не се помръдна.

„Тоя сигурно спи“ — помисли си Ейс, макар отлично знаеше, че когато пуснат радара, ченгетата стоят нащрек и само чакат някой да им падне на мушката.

Но този път случаят бе друг — полицаят просто не виждаше тъкъра. Звучеше глупаво, но му се струваше напълно естествено. Тази огромна жълта кола, с три ослепителни фара отпред, бе невидима както за прецизните инструменти, така и за ченгетата, които ги използваха.

Ухилен до уши, натисна педала и подкара колата на господин Гонт със сто и осемдесет километра в час. Когато стигна в Касъл Рок, часът бе осем и петнайсет. Оставаха му почти четири часа.

8

Господин Гонт излезе от магазина си и застана под тентата да наблюдава Ейс, който паркираше колата в едно от трите свободни места пред „Неизживени спомени“.

— Постигна добро време, Ейс.

— Да, колата наистина си я бива.

— Сигурен съм — отвърна търговецът и нежно погали гладката повърхност на тъкъра. — Няма друга като нея. Предполагам, че си докарал стоката ми?

— Да. Господин Гонт, по пътя насам добих известна представа колко специален е автомобилът ви, но все пак няма да е зле да се замислите за регистрационни номера.

— Не е необходимо — отвърна с безразличие той. — Засега паркирай в уличката зад магазина, Ейс. Аз ще се погрижа да я прибера по-късно.

— Как? Къде?

Изведнъж изпита съжаление, че трябва да предаде колата на Гонт. Не само защото неговата остана в Бостън — пред тази всички други коли, които бе карал, изглеждаха таратайки, включително и челънджъра.

— Това е моя работа — отвърна собственикът и впери в него нетърпящ възражение поглед. — Постепенно ще разбереш, че ще ти е много по-лесно, ако гледаш на работата си при мен като на служба в армията, Ейс. От днес нататък всичко, което вършиш, може да става по три начина — правилния, грешния и моя. Ако избереш третото, никога няма да имаш проблеми. Разбираш ли ме?

— Да, да.

— Чудесно! А сега премести колата отзад.

Младият мъж откара жълтия автомобил зад ъгъла и бавно влезе в тясната уличка, която минаваше зад търговските сгради от западната страна на Мейн Стрийт. Задният вход на „Неизживени спомени“ бе отворен и господин Гонт вече чакаше на прага, облян в лъч светлина. Той не си направи труда да му помогне, когато започна да разтовари касите в склада, пъшкайки от усилието. Много от клиентите щяха да останат безкрайно изненадани, ако можеха да видят този склад. Гонт често бе минавал зад плътната завеса, която делеше малкото помещение от търговската част, бе тършувал вътре, бе местил някакви кутии… но преди Ейс да остави касите в посочения от него ъгъл, в склада нямаше абсолютно нищо.

Всъщност не. В далечния ъгъл на стаята се виждаше огромен кафяв плъх, приклещен в здрав капан. Вратът му бе счупен, а предните му зъби стърчаха напред в предсмъртна гримаса.

— Добра работа, Ейс — каза Гонт и потри ръце. — Представи се дори по-добре, отколкото очаквах. Много по-добре.

— Благодаря, сър.

Той остана изумен. Никога през живота си не се бе обръщал към някого със „сър“.

— Ето ти малка компенсация за усилията — каза търговецът и му подаде малък кафяв плик. Ейс го опипа и ситният прашец вътре заскърца под пръстите му. — Предполагам, че ще правиш разкопки тази нощ. Това сто на сто ще ти бъде от полза — малко „първокачествена енергия“, както се казваше в оная реклама на „Ессо“.

Той подскочи.

— По дяволите! Майната му! Забравих книгата! Оставих книгата с картата в колата си чак в Бостън! Дяволите да го вземат! — изруга той и удари с юмрук по бедрото си.

Господин Гонт се усмихваше спокойно насреща му.

— Не мисля. Според мен книгата е в тъкъра.

— Не е, аз…

— Защо не провериш?

Ейс го послуша и книгата естествено беше там — стоеше на таблото, опряна в заобленото предно стъкло на колата. „Забравените съкровища на Нова Англия“. Картата си беше на мястото си. Той погледна към Гонт с животинска благодарност.

— Няма да се нуждая от услугите ти до утре вечер по същото време. Предлагам ти да прекараш деня в дома си в Меканик Фолс. Мисля, че и за теб ще е добре така — сигурно ще ти се спи, предстои ти безсънната нощ, ако не се лъжа.

Ейс си помисли за малките кръстчета по картата и кимна.

— И още нещо. Няма да е зле да избягваш срещи с шериф Пангборн през следващите два-три дни. След това не мисля, че ще има някакво значение. — Устните му се опънаха в нещо като усмивка и огромните му, криви зъби се издадоха напред като на хищник. — До края на седмицата много от нещата, които някога са били от значение за жителите на този град, ще престанат да съществуват. Не мислиш ли, Ейс?

— Щом казвате — отвърна той. Започваше да изпада отново в онзи странен унес, но хич не го беше грижа. — Само дето не знам как ще се придвижвам насам-натам.

— За всичко е помислено — каза му търговецът. — Отпред ще намериш кола. Ключовете са на таблото. Служебен автомобил, така да се каже. Опасявам се, че е просто един обикновен шевролет, но поне ще ти осигури безпроблемен и надежден транспорт. Микробусът на новинарите ще ти хареса повече, разбира се, но…

— Какъв микробус? — учуди се Ейс.

Гонт не счете за необходимо да отговаря.

— Шевролетът ще ти свърши идеална работа на първо време. Само недей ла се състезаваш по пътищата. Това едва ли е разумно. Не и с тази кола.

— Наистина ми се иска да имам автомобил като вашия, господин Гонт, сър — чу се да казва той. — Страхотен е.

— Е, може и да се споразумеем. Виждаш ли, Ейс, моята политика в бизнеса е съвсем проста. Искаш ли да я разбереш?

— Да — отвърна и беше напълно искрен.

— Всичко си има цена. Това е моята философия. Всичко може да се купи.

— Всичко може да се купи — повтори отнесено. — Страхотно!

— Точно така. Страхотно. А сега, Ейс, мисля, че е време да хапна нещо. Денят ми беше тежък, нищо, че е празник. Бих те поканил на вечеря, но…

— О, наистина не мога.

— Да, знам. Чака те работа. Ще се видим утре между осем и девет.

— Между осем и девет.

— Когато падне нощта.

— И никой не може ни види — добави като насън Ейс.

— Позна! Лека нощ, Ейс.

Господин Гонт подаде ръка за довиждане. Той понечи да я поеме и… изведнъж видя, че в нея вече има нещо. Беше плъхът от капана. Дръпна се отвратен. Изобщо не можеш да се сети Гонт да е ходил до склада. Кога ли беше взел мъртвия плъх? Или пък този беше друг?

Реши, че каквото и да е, не го интересува. Иначе търговецът му беше симпатичен, но определено нямаше желания се ръкува с някакъв си плъх.

— Прощавай — каза му Гонт с усмивка. — Напоследък ставам все по-разсеян. За малко щях да ти дам вечерята си.

— Вечерята!? — почти изскимтя Ейс.

— Да, вечерята.

Един плътен и пожълтял нокът се заби в бялата козия по корема на плъха и червата му се изсипаха в гладката длан на господин Гонт. Преди Ейс да види каквото и да било повече, той се обърна и придърпа вратата след себе си.

— Къде ли сложих онова сирене?

Дочу се глухо щракане и резето хлопна.

Ейс се наведе напред и едва не повърна. Стомахът му се сви в конвулсия, в гърлото му се надигна вълна на отвращение… но после всичко отмина.

Защото не можеше да повярва, че е видял онова, което си мислеше.

— Просто се е пошегувал — каза си под носа. — Имал е плъх в джоба си и е решил да ме избудалка.

Така ли? Ами червата? А студената желирана течност, която потече от тях? Те откъде са, а?

„Просто си уморен и ти се привиждат разни неща — помисли си той. — Плъхът е гумен, а що се отнася до останалото… майната му.“

Но в един момент всичко — пустият гараж, самодвижещият се „Тъкър“, дори онзи проклет надпис на стената — премина като на лента през главата му и мощен глас закрещя: „Махай се! Бягай, докато още можеш!“

Ето това вече беше глупост. Някъде в нощта го чакаха пари. Много пари. Може би цяло състояние.

Дълго стоя в мрака като робот с изтощени батерии, а после малко по малко чувството му за реалност се върна и той реши, че плъхът не е от значение. Нито пък талисманът. Имаше коката, имаше картата, бе получил представа за простата философия на господин Гонт и не можеше да си позволи да го тревожи каквото и да било друго.

Той зави зад ъгъла и застана пред „Неизживени спомени“. Точно както Гонт му бе казал, отпред го чакаше шевролет. Ейс отвори вратата, остави безценната книга с картата на седалката и взе ключовете от таблото. После мина отзад и отвори багажника. Имаше ясна представа какво очаква да намери там и не остана разочарован. Кирка и лопата с къса дръжка бяха кръстосани старателно във формата на X. Вгледа се по-внимателно и видя, че търговецът е приготвил дори работни ръкавици.

— За всичко си помислил — каза си той и затвори багажника.

На задната броня му се мерна лепенка и той се наведе да я прочете:

„ОБИЧАМ АНТИКИТЕ“

Ейс се разсмя. Метна се на колата и тръгна по Тин Бридж към запустелия парцел на Требълхорн, откъдето смяташе да започне разкопките си. Докато се движеше по Пендърли Хил от другата страна на моста, покрай него мина кабриолет, пълен с млади мъже. Те пееха с пълно гърло „Исус е мой приятел“, а на лицата им грееха блажените усмивки на вярващите.

9

Един от тези мъже бе Лестър Айвънхоу Прат. След мача той и момчетата бяха отскочили до Лейк Обърн на около двайсет и пет мили от Касъл Рок. Там се провеждаше едноседмично честване с религиозна насоченост и Вик Тримейн бе казал, че по случай Деня на Колумб ще има специална служба с песнопения. И тъй като Сали бе взела колата му и двамата нямаха никакви планове за вечерта — нито кино, нито вечеря в Макдоналдс — той бе решил да отиде с Вик и момчетата, до един смирени християни.

Знаеше, разбира се, защо останалите толкова настояват да се разходят до Лейк Обърн и причината не бе само религиозна. На тези събирания идваха много красиви момичета, а хубавите песнопения, вълнуващите притчи и поредната доза християнски дух винаги ги правеха по-общителни.

Лестър, който си имаше момиче, гледаше на плановете и намеренията на приятелите си с индулгенцията на отдавна женен мъж. Беше тръгнал с тях колкото да не ги обиди, а и защото след ритници и блъскане по игрището винаги му беше приятно да изслуша една хубава служба и да попее на воля. Това така го успокояваше.

Сбирката беше прекрасна, но накрая толкова много хора се юрнаха да търсят опрощение, че работата се проточи повече, отколкото бе очаквал. Имаше намерение, като се върне, да звънне на Сали и да я покани на сладолед. Беше забелязал, че момичетата понякога обичат да вършат разни неща просто ей така, без предварителни уговорки.

След като прекосиха Тин Брижд, Вик спря да го остави а ъгъла на Мейн и Уотърмил.

— Добре поритахме, а Лес — провикна се Бил Макфарланд от задната седалка.

— Наистина — отвърна весело той. — Хайде пак да се съберем в събота! Тогава сигурно ще успея да ти счупя ръката като хората!

Четиримата в колата се изсмяха безгрижно на шегата му и Вик потегли. Мелодията на „Исус е мой приятел“ отново се разнесе във въздуха, в който още се чувстваше полъхът на лятото.

През есента, когато времето се задържи необичайно топло, човек винаги очаква, след като се скрие слънцето, над земята да пропълзи студ, но тази вечер времето беше направо горещо.

Лестър тръгна бавно нагоре по хълма, уморен, но безкрайно щастлив. Когато човек е отдал сърцето си на Господа, всеки ден е прекрасен, но някои дни са просто фантастични. Този бе един от тях и единственото, за което мечтаеше в момента, бе да си вземе един душ, да се обади на Сали и да се пъхне в леглото.

Той зяпаше звездите, опитвайки се да открие съзвездието Орнон и същевременно вървеше към къщи. В резултат на което, още преди да направи и две крачки в двора, налетя с топките напред в задната броня на мустанга си.

— Ууух! — извика, преви се и стисна приклещените си тестиси.

След малко, когато набра сили и вдигна глава да погледне колата си, очите му бяха насълзени от болка. Какво всъщност правеше мустангът тук? Хондата на Сали щеше да стане готова чак в сряда, а може би дори и в четвъртък или петък, като се вземат предвид празниците.

И тогава в съзнанието му изведнъж проблесна розова мисъл: Сали е вътре! Дошла е, докато го е нямало, и сега го чака! Може би дори е решила, че вече му е дошло Времето! Извънбрачният секс беше грях, разбира се, но в края на краищата човек трябва да счупи някое и друго яйце, ако иска да направи омлет. А той беше готов да изтърпи наказанието си за този грях, стига тя да го иска.

— Ойларипи-пиии! Къде е милинката ми Сали? — провикна се весело и се отправи към стълбите, стискайки изтръпналите си тестиси.

Сега те вече тръпнеха по-скоро от нетърпение, отколкото от болка. Лестър извади ключа изпод изтривалката и влезе.

— Сали? Тук ли си? Извинявай, че закъснях. Ходих до Лейк Обърн с момчетата и…

Той замлъкна. Никой не му отговаряше, което можеше да означава само, че Сали, уви, не е в къщата. Освен…

Втурна се презглава по стълбите, сигурен, че ще я намери заспала в леглото му. Виждаше я как се събужда от шума, как отваря прекрасните си очи, как се изправя в леглото, а завивката се смъква и разкрива красивите й гърди (които той бе докосвал — е, кажи-речи — но никога не бе виждал). После протяга ръце да го прегърне, прелестните й, сини като метличина очи го поглеждат с любов и още преди часовникът да удари десет, двамата вече не са девствени. Ойларипи!

Но спалнята му бе празна, както всъщност и всички останали помещения. Чаршафите и одеялата както винаги бяха на пода: Лестър така кипеше от енергия и жажда за живот, че не можеше просто да стане от леглото като всички нормални хора, а изскачаше от него, готов не само да посрещне деня, но да го превземе и покори.

Сега обаче ентусиазмът му се бе поохладил и той слезе на долния етаж — притеснен и умислен. Колата му беше тук, но не и Сали. Какво ли можеше да означава това? Лестър не знаеше, но положението никак не му се нравеше.

Запали лампата на двора и излезе да огледа колата. Може да му е оставила бележка? Но още преди да прекрачи прага, гледката го вцепени. Да, имаше бележка. Но тя беше написана на предното стъкло на мустанга му с яркорозов спрей, може би взет от собствения му гараж:

„ВЪРВИ ПО ДЯВОЛИТЕ, КОПЕЛЕ ЛЪЖЛИВО!“

Лестър дълго стоя на стълбите и препрочита съобщението на годеницата си, неспособен да проумее какво всъщност става. Да не би да е заради разходката? Да не би да си е помислила, че е отишъл в Лейк Обърн да се среща с някоя друга? За огорчената му душа това бе единственото логично обяснение.

Той влезе в къщата и набра номера на Сали. Телефонът звъня повече от двайсет пъти, но отсреща никой не се обади.

10

Сали знаеше, че той ще я потърси, затова бе помолила Айрийн Латдженс да прекара нощта у тях. Полудяла от любопитство, тя веднага се съгласи. Приятелката й беше толкова разтревожена за нещо, че дори не изглеждаше красива. Тя просто не можеше да го повярва, но това бе самата истина.

Сали обаче нямаше никаква намерение да казва на никого какво и се е случило. Беше прекалено срамно и тя бе решила твърдо да го отнесе със себе си и в гроба. Затова в продължение на повече от половин час стоически отклоняваше въпросите на Айрийн, но после цялата история се изля от душата й заедно с водопад от сълзи. Приятелката й държеше ръката и и я слушаше, а очите и ставаха все по-големи и все по-ококорени.

— Няма нищо — утешаваше я тя и я люлееше в прегръдките си. — Не се тормози, Сали. Остави го тоя кучи син. Исус те обича, аз също. А и преподобния Роуз. Освен това не си останала длъжна на тоя наперен мръсник, нали така?

Тя кимна подсмърчайки, а Айрийн просто нямаше търпение да дойде утрото, за да може да разкаже историята на всичките си приятелки. Те просто нямаше да повярват. Опитваше искрено съжаление към Сали, но в известен смисъл беше доволна, че е станало така. Тя беше толкова красива и толкова дяволски целомъдрена, че беше някак си приятно човек да я види съкрушена и съсипана поне веднъж.

Освен това Лестър бе най-красивият мъж в църквата.

„Ако наистина скъсат, чудя се дали няма да ме покани да излезем някоя вечер — мислеше си тя. — Понякога така ме гледа — ще рече човек, че иска с поглед да ме съблече.“

— Чувствам се толкова унизена! — хлипаше Сали. — Така омърсена!

— О, знам, миличка — отвърна й и продължи да гали главата й. — Нали не си запазила писмото и снимката?

— Изг-горих ги! — проплака тя на овлажненото рамо на Айрийн, а после поредният прилив на мъка и огорчение съвсем я задавиха.

— Правилно! Точно така трябваше да постъпиш — промърмори Айрийн, а си помисли: „Защо не изчака поне да ги зърна, глупачке такава.“

Сали прекара нощта в гостната на Айрийн, но трудно може да се каже, че въобще успя да спи. След известно време, сълзите й пресъхнаха, но подпухналите й очи цяла нощ се взираха в тъмнината, а в главата й се разиграваха онези грозни и безпощадни сцени на отмъщение, които само огорчен влюбен може да измисли.

[1] Вид залагане, при което играчът трябва ла посочи класирането съответно на първите пет или първите три коня от гонката. — Б.пр. ↑

Четвърта глава

1

Първият клиент на господин Гонт „по уговорка“ пристигна точно в осем във вторник сутринта. Това бе Люсил Дънхам, една от сервитьорките в заведението на Нан. Откакто бе видяла огърлицата от черни перли на една от витрините на „Неизживени спомени“, тя направо се беше поболяла. Не се надяваше, че някога ще може да си позволи такава скъпа вещ — не и с мизерната заплата, която тая циция Нан Робъртс й даваше — но все пак, когато търговецът Гонт й предложи да се срещнат и да си поговорят, без целият град да им виси на главата (така да се каже), веднага се хвана на въдицата като гладна риба.

В осем и двайсет напусна „Неизживени спомени“. На лицето й бе изписано приказно щастие и тя просто се носеше във въздуха. Беше си купила огърлицата от черни перли за невероятната сума от трийсет и осем долара и петдесет цента, като обеща да направи малък номер, съвсем безобиден, разбира се, на онзи надут пуяк Уилям Роуз. Що се отнася до Люсил, това за нея щеше да бъде просто едно удоволствие. Тоя пристрастен към Библията досадник нито веднъж не й беше оставял и пукната пара за бакшиш.

Люсил, прилежна методистка, която съвсем не се притесняваше да върти дупе по дискотеките в събота вечер, беше чувала, че всеки си получава своето в рая, и понякога се чудеше дали преподобният Роуз знае, че е по-праведно да даваш, отколкото да взимаш.

Е, сега щеше да му го върне поне малко. Освен това ставаше дума за нещо съвсем безобидно. Нали господин Гонт така каза.

Той я изпрати до вратата с ведра усмивка на лице. Предстоеше му тежък ден, изключително тежък. Беше си насрочил срещи през половин час, а и трябваше да се обади на няколко места. Карнавалът вървеше по план. Една от основните атракции вече бе изиграна с успех, а до започването на същинското представление оставаха броени дни. В такива моменти, където и да се намираше, било то в Анкара или в Ливан, в западните провинции на Канада или тук наблизо, в Хиксвил, САЩ, винаги чувстваше, че часовете в денонощието не са достатъчни. Но целта оправдава средствата и който не работи, не трябва да яде, а няма срамна работа и…

… и ако не го лъжеха старите му очи, вторият му клиент за деня, Ивет Джендрън, вече ситнеше забързано към магазина.

— Какъв ден! — промърмори той и залепи на лицето си широка, предразполагаща усмивка.

2

Алън Пангборн пристигна в кабинета си в осем и половина, а на телефона вече го чакаше съобщение. Хенри Пейтън от щатската полиция се беше обаждал в осем без петнайсет. Искал да се чуят при първа възможност. Шерифът се намести на стола, закрепи слушалката между ухото й рамото си и натисна бутона за автоматично набиране. После извади четири монети по един долар от горното си чекмедже и ги стисна в дланта си.

— Здравей, Алън — каза му Хенри. — Опасявам се, че имам лоши новини за двойното ти убийство.

— Значи така, а? Изведнъж убийството стана мое — отвърна той и разтвори дланта си. Монетите бяха три. Облегна се назад в стола и качи краката на бюрото си. — Явно новините наистина са лоши.

— Не изглеждаш изненадан.

— Не съм. — Отново стисна юмрук и внимателно побутна последната от трите монети с кутрето си. Това изискваше известна сръчност, но той обичаше предизвикателствата. Сребърният долар се плъзна от дланта му и се търкулна в ръкава при първия. Дочу се едва доловимо „Дзън“ — звук, който на едно истинско представление спокойно можеше да мине незабелязан. Алън отново разтвори юмрук. Вътре имаше само две монети.

— Ще имаш ли нещо против да ми кажеш защо? — попита Хенри.

— През последните два дни много мислих за случилото се. — Това беше доста меко казано. От мига, в който бе видял мъртвата Нети Коб, опряна на пътния знак, не бе мислил за нищо друго. Мислите му не го напускаха дори и насън, а чувството, че нещо в тази история не се връзва, постепенно се бе превърнало в увереност. Затова обаждането на колегата му не беше досадно за него. Напротив, носеше му облекчение. Просто си спестяваше усилията той да му звъни.

Алън стисна двете сребърни монети в юмрука си.

Дзън.

Остана само едната.

— Какво те притеснява? — попита Хенри.

— Всичко — отвърна той. — Като се започне от факта, че въобще се е случило. И все пак най-много ме тормози самата схема на престъплението. Просто главата ми не го побира. От два дни се мъча да си представя как Нети Коб се прибира вкъщи, намира кучето си мъртво и сяда да пише ония бележки. И знаеш ли какъв е резултатът? Нулев! Просто не го виждам! И все се чудя дали не пропускам нещо в тая проклета история.

Стисна ядосано юмрук, а после бързо го разтвори. В ръката му нямаше нищо.

— А-ха. Значи лошите ми новини може да се окажат добри. Има и трети човек, Алън. Не знаем кой е убил кучето на онази Коб, но почти сме сигурни, че не е била Уилма Джърсик.

Шерифът подскочи. Монетите се изсипаха от ръкава му, и издрънчаха върху бюрото. Една от тях се търкулна встрани, но той моментално я сграбчи.

— Я по-добре ми кажи какво сте открили, Хенри.

— Да започнем с кучето. Занесохме трупа му на Джон Пейлън, ветеринар от Портланд. Той е същински Хенри Райън, само че за животните. Той казва, че понеже тирбушонът е пробил сърцето на кучето и смъртта е настъпила мигновено, може точно да ни каже кога е станало.

— Това вече е нещо — отвърна Алън и се сети за романите на Агата Кристи, които Ани изяждаше с кориците.

В тях неизменно се появяваше някой престарял селски лекар, който спокойно констатираше, че смъртта е настъпила между четири и половина и пет без петнайсет. След двайсет години служба той знаеше, че в живота нещата стоят по-иначе — на въпроса кога е настъпила смъртта обикновено се отговаряше: някъде миналата седмица.

— Нали? Та този доктор Пейлън твърди, че кучето е умряло между десет и дванайсет на обяд. Питър Джърсик казва, че когато се е качил в спалнята си — в десет и нещо — жена му е била в банята.

— Да, знам, че времето е било кратко — отвърна Алън леко разочарован. — Пък и този Пейлън сто на сто си оставя някакъв резерв за грешка, освен ако не е Господ. Петнайсет минути са напълно достатъчни на Уилма да се вмести.

— Така ли? Ти виждаш ли го, Алън?

Той се замисли и отвърна:

— Да ти кажа честно, не. Но просто не можем да държим случая неприключен само заради доклада на някакъв си ветеринар и разминаване от петнайсет минути.

— Добре, минаваме на бележката върху тирбушона. Помниш ли я?

— Никой не може да плеска с кал прането ми. Казах ти, че ще те спипам.

— Точно. Графологът в Огъста още се мотае с нея, но Питър Джърсик ни даде възможност да сравним почерка на жена му. Имам копие и от двата документа на бюрото си. Изобщо не съвпадат. Направо са си различни, Алън.

— А стига, бе!

— Стига, не стига — това е! Тъкмо бях решил, че няма да мога да те изненадам.

— Знаех си, че нещо не е наред, но все си мислех, че заекът ще изскочи от ония камъни с бележките върху тях. Вярно е, че тук времето не съвпада, но като цяло продължавам да се съмнявам. Най-вече понеже Уилма Джърсик беше способна да извърши подобно нещо. Сигурен ли си, че не си е променила почерка нарочно?

Самият той не го вярваше — не беше в стила на Уилма да работи под прикритие. Но трябваше да предвидят и тази възможност.

— Мен ли питаш? Аз лично съм сигурен. Но не съм специалист и в съда никой няма да ме слуша какво мисля. Затова сме пратили бележката на графологична експертиза.

— И кога ще имаме резултат?

— Кой знае? А дотогава слушай какво ти приказвам, Алън. Разликата е от земята до небето.

— Добре де, щом не е била Уилма, тогава този, който го е направил, е искал Нети да си помиеш, че е тя. Но кой? Защо? Защо, за Бога?

— Не знам, приятел — това е твоят град. Междувременно имам още новини за теб.

— Давай!

Алън прибра монетите обратно в чекмеджето, вплете пръсти и отново подхвана своя театър на сенките. На отсрещната стена закрачи малко черно човече с висока шапка.

— Първо: убиецът на кучето е оставил няколко кървави отпечатъка от вътрешната страна на вратата в дома на Нети.

— А късмет де!

— Не бързай да се радваш. Доста са размазани, сигурно ги е оставил в бързината на излизане.

— Въобще ли не стават?

— Има някои фрагменти, които могат да влязат в работа, но шансът да издържат пред съда е доста малък. Изпратих ги в лабораторията на ФБР във Вирджиния. Там правят чудеса с отпечатъците — могат да изкарат пълната картина само от един незначителен фрагмент. Но са бавни като охлюви. Сигурно ще мине седмица, ако не и десет дни, докато ми се обадят с резултата. Междувременно сравних фрагментите с отпечатъците на Уилма Джърсик, които ми изпратиха от моргата.

— Не съвпадат?

— Какво да ти кажа — положението е като с почерците. Никаква прилика. Но ако се изправя пред съда с такива непотвърдени доказателства, защитата ще ме изяде с парцалите. Иначе за себе си съм сигурен — разликата е огромна. Първо, да вземем размера. Уилма Джърсик е имала малки ръчички, а отпечатъците, които имаме, са на човек с големи ръце. Доста големи, ако трябва да бъдем точни.

— Искаш да кажеш ръце на мъж?

— Абсолютно. Но пак ти казвам — не става за пред съда.

— Кой го е грижа?

Сянката на стената изведнъж доби формата на пирамида, която бавно се разтвори като цвете и постепенно се превърна в летяща птица. Алън се опита да си представи лицето на мъжа, който се бе промъкнал в дома на Нети в неделната утрин, онзи, който бе пронизал клетия Райдърс тирбушон, а после бе натопил Уилма, но пред погледа му витаеха само сенки.

— Хенри, кой би могъл да направи подобно нещо, след като не е била Уилма?

— Не знам, но може би имаме свидетел на инцидента с камъните.

— Какво? Кой?

— Казах може би.

— Стига си се занасял! Кой е!

— Някакво момче. Съседката на Джърсик чула шумове и излязла да види какво става. Била помислила, че „оная кучка“ — цитирам — окончателно се е побъркала. Навън срещнала някакво момче, което препускало бясно с колело си, видимо уплашено от нещо. Попитала го какво става то казало, че сигурно господин и госпожа Джърсик се карат. Тя предположила същото и понеже шумовете престанали, се прибрала вкъщи.

— Трябва да е била Джилиън Мизлабурски — каза Алън. — Къщата от другата страна на Джърсик е празна и се продава.

— Същата — Джилиън Мизла-няква си.

— Не знам. Тя твърди, че го познава, но не можа да се сети как се казва. Сигурна е, че е от квартала, може би дори от същата улица. Ще го намерим.

— Колко е голямо?

— Според нея между единайсет- и четиринайсетгодишно.

— Хенри? Нека аз да го потърся, а? Става ли?

— Разбира се — отвърна веднага той и Алън въздъхна облекчено. — Ако питаш мен, не виждам смисъл ние да се занимаваме с разследването. Щом като в Портланд и Бангър сами си сърбат попарата, защо да не е така и в Касъл Рок? Та аз дори не знаех как се произнася името на тая жена, докато не го чух от теб!

— При нас има много поляци — каза замислено шерифът и откъсна квитанция от кочана на бюрото си.

На гърба й написа Джил Мизлабурски и момче, 11–14.

— Ако моите хора отидат да го търсят, само при вида на колите със сирените, малкият така ще се уплаши, че ще забрави и собственото си име. Тебе сигурно те познава, нали ходиш да изнасяш лекции по училищата?

— Да, говоря им за безопасността по улиците и как да се пазят от наркотици — отвърна Алън и мислено прехвърли семействата с деца, които живееха около Джърсик и Мизлабурски.

След като жената го познава, значи момчето живее съвсем наблизо — на съседната улица или най-много на Бонд Стрийт. Той надраска набързо две-три семейства с момчета на тази възраст: Делойс, Раск, Белипгъм. Може би имаше и други, но тези щяха да свършат работа на първо време. Един тегел из квартала и свидетелят щеше да излезе наяве.

— Джил каза ли в колко часа е чула шумотевицата и срещнала малкия?

— Не беше сигурна, но казва, че е било след единайсет.

— Значи не са били Джърсик, защото по онова време и двамата са били на църква.

— Точно така.

— Значи е бил злосторникът.

— Именно.

— Това вече е доста странно, Хенри.

— „Баровете“ станаха три. Още един и печелиш джакпота, Алън.

— Дали момчето е видяло извършителя?

— В такива случаи казвам „прекалено хубаво, за да е истина“, но онази Мизлабурскн твърди, че малкият е бил уплашен, така че напълно е възможно. А ако се окаже, че момчето наистина е видяло извършителя, на бас за една бира, че това не е била Нети Коб. Знаеш ли какво е моето мнение, приятел? Мисля, че някой ги е насъскал една срещу друга. И то просто ей така — за идеята.

Но за Алън, които познаваше този град къде-къде по-добре от Хенри, тази мисъл бе направо налудничава.

— Може би именно момчето е свършило цялата работа. И затова е било уплашено. Може би става дума просто за едно обикновено хулиганство.

— В свят, в който живеят хора като Майкъл Джексън и оня задник Аксел Роуз, всичко е възможно — отвърна Хенри. — Но някак си по бих приел версията „хулиганство“, ако момчето беше шестнайсет- или седемнайсетгодишно, не мислиш ли?

— Прав си — съгласи се Алън.

— Всъщност какво сме седнали да гадаем, нали ще намериш момчето?

— Сто на сто. Но предпочитам да изчакам, докато свършат часовете в училище. Ако нямаш нищо против.

— Разбира се. Както сам каза, няма да ни е от полза да го плашим.

— Какво против да имам? Жертвите никъде няма да избягат. Репортерите вече се навъртат наоколо, но не ме е грижа. Пъдя ги като мухи.

Алън погледна през прозореца точно навреме, за да види един микробус на WMTW-TV, който бавно премина по улицата и тръгна към главния вход на съда.

— И при мен ги има — каза той.

— Ще ми звъннеш ли до пет?

— И по-рано. Благодаря ти, Хенри.

— Няма за какво — отвърна той и затвори слушалката.

Първата мисъл на шерифа бе да намери Норис Риджуик и да му разкаже цялата история — ако не друго, поне ставаше за слушател. Но после се сети, че сигурно се е закотвил насред езерото, с новата си въдица в ръце.

Направи няколко фигурки на стената и стана от бюрото си. Чувстваше се неспокоен, странно напрегнат. Нямаше да е зле да се разходи до мястото, където бяха станали убийствата. Може би, като минеше по къщите, щеше да се сети за още семейства с деца на тази възраст. Пък и кой знае дали онова, което Хенри каза за децата, не се отнася и за полякините на средна възраст — нищо чудно паметта на Джил Мизлабурски да се опресни, когато пред нея застане познат човек.

Понечи да вземе фуражката си от закачалката, но после се отказа.

„По-добре да не изглеждам толкова официален — помисли си той. — Даже ще отида с моята кола.“

После излезе от кабинета си и изумя. Джон Лапоант бе превърнал бюрото си и пространството около него в бедствен район. Навсякъде бяха пръснати книжа, чекмеджетата стояха струпани едно върху друго и всеки момент щяха да паднат. А самият Джон, който иначе беше най-спокойният от всичките му подчинени, сега бе почервенял от яд и псуваше без задръжки.

— Ще ти мия устата с белина, Джони — закани му се закачливо Алън.

Той подскочи стреснат и отвърна с характерната срамежлива и малко отнесена усмивка:

— Извинявай, Алън, просто…

Но шерифът вече летеше напред. Прекоси стаята с оная, шеметна бързина, която бе изумила Поли в петък сутрин, и се спусна към Джон. Лапоант в първия момент зяпнал изумление, а после с периферното си зрение видя, че кулата от чекмеджета е на път да се срине на пода.

Алън беше достатъчно бърз, за да предотврати голямото зло, но не успя да хване най-горното чекмедже, което се стовари върху крака му, разхвърляйки наоколо хартийки кламери и телчета за телбод.

— Боже Господи! Справи се страхотно, Алън! — възкликна Джон.

— Благодаря ти, Джон, но по-добре зарежи „четките“ и махни проклетото чекмедже от крака ми — отвърна той с пресилена усмивка, опитвайки се да закрепи нестабилната кула.

— О, Боже! Да! Вярно!

Джон се втурна на помощ, но в бързината бутна Алън, наруши крехкото равновесие и останалите две чекмеджета също се сринаха върху краката му.

— Глупак! — изкрещя пострадалият и взе да се чуди, кое стъпало да хване по напред.

— Божичко, толкова съжалявам!

— Какво си наслагал вътре? Камъни ли? — викна ядосано шерифът, подскачайки от крак на крак.

— Отдавна не съм ги чистил — отвърна виновно той и започна безразборно да прибира листчета и канцеларски материали обратно в чекмеджетата.

Тривиално красивото му лице пламна от неудобство. Лазеше на колене и усърдно събираше кламери и телчета изпод бюрата. На едно от завъртанията кракът му закачи купчината формуляри и документи, натрупани до бюрото му, и те се разпиляха по пода. Канцеларията вече приличаше на Филипините след ураган.

— Аууу! — възкликна Джон.

— Ау!? — повтори изнервено Алън, опитвайки се да масажира крака си през твърдата полицейска обувка. — Добре го каза, Джон. „Ау“ идеално пасва на ситуацията. Ако това не е „ау“ — здраве му кажи.

— Съжалявам — смутолеви той и направо се шмугна под бюрото да оправя бъркотията.

Докато се мъчеше с две ръце да замете към себе си кламерите по йода, краката му се мяткаха напред-назад и още повече разпиляваха книжата зад гърба му. Алън се чудеше да се смее ли или да плаче.

— Джон! Излез веднага оттам! — викна му накрая, опитвайки се да сдържи смеха си.

Лапоант подскочи, удари главата си в бюрото и поредният куп книжа се стовари на пода. Част от документите се разхвърчаха из стаята като пеперуди.

„Ще подрежда цял ден. Може би дори цяла седмица“ — помисли си шефът му и прихна да се смее.

Анди Клатърбък, който стоеше на централата, дотърча да види какво става.

— Шерифе? Всичко наред ли е?

— Да — отвърна той, хвърли поглед наоколо и отново се разсмя. — Просто Джон прилага творчество в деловодството.

Джон изпълзя изпод бюрото и се изправи. Имаше вид на човек, който жадува някой да го накара да застане мирно и да направи четиридесет лицеви опори. Доскоро безупречната му униформа сега бе покрита с прах и въпреки доброто си настроение, Алън не пропусна да отбележи, че Еди Уорбъртън отдавна не е чистил под бюрата. После отново се засмя. Просто не можеше да се сдържи. Клат гледаше учудено ту единия, ту другия и недоумяваше.

— Добре — каза най-после шерифът. — Какво всъщност търсиш, Джон? Свещения Граал? Изчезналия Кивот? Какво?

— Портфейла си — отвърна той, четкайки безуспешно Униформата си. — Не мога да си намеря проклетия портфейл!

— Провери ли в колата?

— И в двете — каза Джон и хвърли отвратен поглед наоколо. — И в служебната, която карах снощи, и в личната. Понякога го оставям в чекмеджето, защото ми убива на задника като седна, та реших да проверя.

— Ще ти убива, я! Нали си наблъскал целия си живот вътре — обади се като черна станция Анди Клатърбък.

— Клат, би ли отишъл да лепнеш някоя глоба?

— А?

— Намери си работа. Мисля, че двамата с Джон ще се справим и сами — нали уж сме следователи. Ако нещо се закучи, ще те викнем.

— А, добре, няма проблеми. Просто исках да помогна. Виждал съм портфейла му — прилича на Националната библиотека. Всъщност…

— Благодаря ти за помощта, Клат. Доскоро.

— Доскоро, сладурчета. Радвам се, че ви бях от полза.

Алън обърна очи. Идеше му пак да се засмее, но този пък се сдържа. Джон изглеждаше толкова нещастен, че явно не му беше до смях. Беше притеснен, но с това не се изчерпваше всичко. Шерифът също бе губил портфейла си веднъж или два пъти и отлично го разбираше. Изгубените пари и разправията по анулирането на кредитните карти бяха само част от неприятностите. При това по-добрата част. В портфейла си човек винаги слагаше и други неща. Неща, незначителни задругите, но незаменими за собственика.

Джон клечеше на пода и сортираше разпилените документи, а Алън му помагаше.

— Много ли се удари, Алън?

— Не. Нали ги знаеш тия обувки. Все едно си с танкове на краката. Колко пари имаше в портфейла ти, Джон?

— Не повече от двайсет долара, но не е там работата. Вътре беше ловният ми билет — извадих го едва миналата седмица — а също и кредитната карта. Ще трябва да се обадя до банката и да я анулирам, ако не се намери проклетият портфейл. Но най ме е яд за снимките. Майка, татко, сестрите ми…

Всъщност не за това се тревожеше той. За него най-важното нещо в този портфейл бе снимката му със Сали Ратклиф. Онази, която Клат им бе направил на панаира във Фрайбург около три месеца преди Сали да скъса с Джон и да тръгне с оня твърдоглавец Лестър Прат.

— Не се притеснявай. Все ще излязат от някъде. Парите и картата може и да ги няма, но портфейлът и снимките ще се появят, Джон. Винаги така става, нали знаеш?

— Да — отвърна с въздишка. — Само дето… Дяволите да го вземат, мъча се да се сетя дали дойдох с него сутринта и не мога.

— Е, надявам се да го намериш. Защо не сложиш бележка на таблото с бюлетина?

— Ще сложа. Ще оправя и тая бъркотия.

— Сигурен съм, Джон. И по-спокойно — каза шерифът и тръгна към паркинга, клатейки глава.

3

Сребърното звънче над вратата на „Неизживени спомени“ издрънча и Бабс Милър, почетен член на Брижд клуба, смутено прекрачи прага.

— Госпожо Милър! — посрещна я господин Гонт, поглеждайки списъка, който лежеше до касовия му апарат, и внимателно отметна нещо в него. — Толкова се радвам, че успяхте да дойдете! И то така навреме! Интересувахте се от музикалната кутия, ако не се лъжа? Прекрасна е.

— Да, исках да говоря с вас за нея — отвърна жената. — Но предполагам, че е продадена вече.

Тя просто не можеше да си представи, че нещо толкова красиво ще остане непродадено. Но дори самата мисъл за това караше сърцето й да спира. Мелодията, която тази музикална кутия свиреше, същата онази, която господин Гонт твърдеше, че не познава… бе толкова близка на Бабс. Някога тя бе танцувала на нея с капитана на футболния отбор, а малко по-късно му бе подарила девствеността си под нежната майска луна. Той от своя страна я бе дарил с първия и единствен оргазъм в живота и, а докато той бушуваше във вените й, в съзнанието й звучеше същата тази нежна мелодия.

— Не, тук е — отвърна Гонт, извади музикалната кутия от стъклената витрина и я положи на плота.

Лицето на Бабс Милър светна.

— Сигурна съм, че не ще мога да си я позволя — каза тя притеснено. — Поне не веднага, но тя наистина ми харесва, господин Гонт. И ако има начин да я платя на вноски, бих…

Той се усмихна любезно и предразполагащо.

— Притеснявате се излишно, госпожо Милър. Ще останете изненадана от разумната цена на тази прекрасна вещ. Много изненадана. Седнете. Нека поговорим.

Тя седна.

Той се приближи до нея.

Очите му я плениха. Онази мелодия отново засвири в главата й и Бабс Милър се изгуби в спомените си.

4

— Сега си спомням — каза Джилиън Мизлабурски на Алън. — Беше момчето на Раск. Май се казваше Били или Брус.

Двамата стояха в средата на хола й, в който преобладаваха голямо „Сони“ и гигантско гипсово разпятие, окачено на стената зад него. Опра плещеше нещо в ефир. Съдейки по начина, по който Исус бе обърнал очи изпод венеца от тръни, Алън заключи, че сигурно би предпочел Бил Козби. Госпожа Мизлабурски бе предложила на шерифа кафе, но той бе отказал.

— Брайън — подсказа й той.

— Точно така! Брайън! — възкликна тя.

Беше облечена в отровнозеления си халат, но бе махнала червената забрадка. Къдрици с големината на картонените ролки, около които навиват тоалетната хартия, се виеха около главата й като странен ореол.

— Сигурна ли сте, госпожо Мизлабурски?

— Да. Спомних си кой е едва тази сутрин. Баща му сложи алуминиеви щори на къщата ни преди две години. Момчето идваше да му помага. Стори ми се свястно дете.

— Имате ли представа какво може да е правил тук?

— Каза ми, че искал да попита Джърсик дали имат намерение да наемат някой да им чисти снега през зимата. Мисля, че така беше. Спомена, че щял да мине по-късно, като свършела кавгата. Горкото дете! Изглеждаше уплашено до смърт и напълно го разбирам. — Поклати глава. Големите къдрици леко подскочиха над челото й. — Съжалявам, че тя умря по такъв начин — Джил Мизлабурски съзаклятнически сниши глас, — но се радвам за Пийт. Само Господ знае през какви мъки е минал с такава жена.

Хвърли многозначителен поглед към Исус на стената.

— Да, да — съгласи се разсеяно Алън. — Госпожо Мизлабурски, да сте забелязали нещо друго? Нещо около къщата или пък в момчето?

Тя сложи пръст на носа си и вирна глава.

— Ами-и, нищо особено. Сещам се, че момчето носеше кошница за пикник на колелото си, но това едва ли…

— Момент, момент — вдигна ръка шерифът. Една червена лампа за миг светна в съзнанието му. — Кошница ли казвате?

— Да, от ония дето ги носят по поляните. Направи ми впечатление, защото беше твърде голяма за колелото му. Стърчеше в багажника сякаш всеки момент ще падне.

— Благодаря ви, госпожо Мизлабурски — каза бавно Алън. — Много ви благодаря.

— Това значи ли нещо? Да не би да е някаква улика?

— Съмнявам се — отвърна той, но всъщност се замисли.

„Бих приел версията «хулиганство», ако момчето беше шестнайсет- или седемнайсетгодишно“, бе казал Хенри Пейтън. Алън също мислеше така… но бе виждал и дванайсетгодишни хулигани, а в кошница за пикник човек може да побере доста камъни.

Разговорът с младия Брайън Раск се очертаваше доста интересен.

5

Сребърното звънче оповести пристигането на поредния клиент. Сони Джакет влезе бавно и уморено в „Неизживени спомени“, стискайки омърляния си каскет. Имаше вид на човек, който съзнава, че всеки момент ще потроши де що скъпо има. Не че го искаше. Просто такава му беше съдбата.

— Господин Джакет! — възкликна с обичайното си въодушевление Гонт и сложи поредната отметка в списъка. — Толкова се радвам, че дойдохте!

Клиентът пристъпи още три крачки напред и притеснено надникна зад стъклените витрини.

— Ъ-ъъ, от с’а да ви кажа — не съм дошъл нищо да купу’ам. Хари Самюълс ми каза, че искате да дойда тая сутрин, ако мога. Каза, че имате някво гедоре дето било хубаво. Верно, че си търса такова нещо, но тия магазини не са за мене. Идвам само да не ви обида… сър.

— Оценявам откровеността ви, господин Джакет, но не бързайте да се заричате. Гедорето наистина е добро — универсално.

— Верно? — вдигна вежди Сони.

Беше чувал, че има и такива благини — да поправяш и чужди, и местни коли с едни и същи ключове — но никога не беше виждал такова нещо.

— Да, господин Джакет. Прибрах го в склада, като научих, че имате нужда от подобно нещо. Иначе щеше веднага да замине. Просто исках да го погледнете, преди да го продам.

Сони Джакет реагира на тази новина с типичното американско подозрение.

— Брей! И що ше ми пра’ите такава услуга?

— Защото карам класически автомобил, а те често се развалят. Пък научих, че от тази страна на Дери от вас по-добър монтьор няма.

— Аха! — Той веднага се успокои. — Е, може и така да е. Ква ви е колата?

— Тъкър.

Сони зяпна от изненада и погледна към търговеца с още по-голямо уважение.

— Торпедо! Чудна колица!

— Не, моята е „Талисман“.

— А? Никога не съм чувал за „Тъкър Талисман“.

— Те са само две — прототипът и моята. Произведена е през петдесет и трета. Малко след това господин Тъкър се премести в Бразилия, където и почина. — Лийлънд Гонт се усмихна загадъчно. — Престън беше симпатяга, магьосник що се отнася до автомобилите… но не ставаше за търговец.

— А-ха.

— Минали работи! — Мъглата в очите на Гонт се разсея. — Прочетена страница, нали така, господин Джакет? Винаги казвам — обръщай страницата, карай бодро към бъдещето и никога не поглеждай назад!

Мъжът не отговори, просто стоеше и го наблюдаваше смутено.

— Елате да ви покажа гедорето.

Сони не се съгласи веднага. Хвърли колеблив поглед към витрините и каза:

— Не мога да си позволя прекалено хубави работи. Имам цяла камара сметки да плащам. Някой път си мисля да зарежа бизнеса и да чакам на социалните помощи.

— Напълно ви разбирам. Всичко е заради проклетите републиканци!

Скованото и недружелюбно лице на Сони веднага се разведри.

— Тука познахте! — възкликна той. — Джордж Буш направо разсипа тая държава… той и проклетата му война! Но к’во ше кажете — има ли кой да турят демократите срещу него догодина?

— Съмнявам се.

— Е го Джеси Джексън — негър.

Той хвърли бабаитскн поглед към Гонт, който леко склони глава, сякаш за да каже: „Да, приятелю, говори спокойно. И двамата сме граждани на света, които не се страхуват да нарекат черното — черно.“

— Нищо ня’ам против негрите, р’збираш ли, но само кат’ си помисля, че може „печка“ да седне в Белия дом — Белия дом — косата ми се изправя.

— Естествено — съгласи си собственикът на магазина.

— Ами оня жабар от Ню Йорк — Ма-ри-о Ку-а-мо! Може ли човек с такова име да се пребори с тоя тарикат дето е в Белия дом!?

— Не — отвърна Гонт. — Освен това нямам доверие на хора с малки глави.

Мъжът зяпна за миг, а после се плесна по крака и тихичко се изкикоти.

— Я пак — нямам доверие на хора с малки глави! Добре го казахте, мистър! Мно’о добре даже!

Гонт също се ухили и извади гедорето. Лъскавите хромирани ключове бяха подредени в кожен куфар, подплатен с велур. По-красиво гедоре клиентът не беше виждал през живота си.

Двамата стояха и се хилеха над куфарчето, оголили зъби като маймуни, които всеки момент ще се сбият.

Сони естествено купи гедорето. Цената беше невероятно ниска — сто и седемдесет долара плюс два страшно забавни номера, които трябваше да изиграе на Дон Хемпхил и преподобния Роуз. Той каза на Гонт, че ще му бъде приятно — какво по-хубаво от това да отрови живота на тия републикански лигльовци!?

Двамата дълго се хилеха на номерата, които щяха да извъртят на Парахода Уили и Дон Хемпхил.

Сони Джакет и Лийлънд Гонт — двама хилещи се граждани на света.

А над вратата сребърното звънче издрънча.

6

Хенри Бофорт, собственик и съдържател на „Кроткия тигър“, живееше на около четвърт миля от заведението си. Майра Ивънс спря на паркинга пред „Тигъра“ — пуст в ненормално горещата утрин — и тръгна към къщата. Като се има предвид естеството на задачата й, подобна предпазливост е напълно разбираема, но жената едва ли имаше повод за притеснение. „Тигърът“ не затваряше преди един през нощта, а Хенри рядко ставаше от леглото си преди съшия час, само че през деня. Всички щори — и на долния, и на горния етаж — бяха спуснати. Колата му, идеално поддържан „Тъндърбърд“ 1960 — негова радост и гордост — беше паркирана пред входа.

Майра бе облечена с дънки и една от сините работни ризи на мъжа си, чийто край се провесваше почти до коленете й и скриваше колана и ножницата отдолу. Чък Ивънс колекционираше реликви от Втората световна война (макар жена му да не знаеше, той вече бе направил своята си покупка в новия магазин) и в ножницата се мъдреше японски щик. Майра го бе взела само преди половин час от стената в приземното царство на Чък. Оръжието тежеше на кръста й и се удряше в дясното й бедро на всяка крачка.

Тя бързаше да си свърши работата, за да може час по-скоро да се върне при снимката на Елвис. Както бе имала възможност да се увери, тази снимка беше направо страхотна. Създаваше цяла една история. Вярно, не истинска, но в известен смисъл Майра я предпочиташе пред всичко, което й се бе случвало в реалния живот. Първо действие бе „Концертът“, на който Кралят придърпваше на сцената, за да танцува с нея. Действие второ се казваше „Зелената стая след шоуто“, а действие трето — „В лимузината“. Един от приближените на Елвис караше колата по пътя към летището, а Кралят дори не си направи труда да вдигне затъмненото стъкло между тях и шофьора, преди да направи с нея онези прекрасни неща на задната седалка.

Четвърто действие бе озаглавено „В самолета“. Сцената се разиграваше в „Лайза Мари“ — частния самолет на Елвис. Или по-точно в огромното двойно легло в сепарето зад кабината. Именно на това действие Майра се бе наслаждавала вчера и днес сутринта: пътешествие на десет хиляди метра височина, пътешествие в едно легло с Краля. Тя нямаше нищо против двамата да останат така завинаги, но знаеше, че това е невъзможно. Вече се бяха запътили към действие пето: „Грейсланд“. А там нещата можеха да станат само по-хубави.

Но най-напред трябваше да свърши една малка работа.

Сутринта, след като мъжът й тръгна за работа, Майра се пъхна в леглото само по жартиери (Кралят изрично бе подчертал, че настоява да не ги маха), прегърна снимката и започна да стене и да се гъне бавно под завивките.

И изведнъж, двойното легло изчезна. Приспивното мъркане на двигателя на „Лайза Мари“ утихна. Ароматът на кожения костюм на Краля се разсея.

На мястото на тези прекрасни неща се появи лицето на господин Гонт. Но то вече не изглеждаше така, както бе изглеждало в магазина. Кожата му, набраздена и размекната от някаква странна топлина, пулсираше и се гънеше сякаш нещо отдолу напираше да излезе. Той се усмихна и големите му квадратни зъби се превърнаха в свирепи резци.

— Време е, Майра.

— Искам да бъда с Елвис — простена тя. — Ще го направя, но не сега. Моля ви, не сега.

— Не, Майра, точно сега. Обеща ми и ще изпълниш обещанието си. Иначе горко ще съжаляваш.

Дочу се рязко пукане. Жената погледна към снимката и с ужас видя, че на стъклото, точно върху лицето на Елвис, зееше грозна пукнатина.

— Не! — извика. — Не правете това!

— Не аз го правя — отвърна Гонт през смях. — Ти си виновна — държиш се като глупава малка мръсница. Това е Америка, Майра. Тук само курвите могат да работят легнали. В Америка почтените люде или стават от леглото и полагат усилия за онова, от което имат нужда, или го губят завинаги. Мисля, че си забравила това. Аз, разбира се, винаги мога да намеря кой да извърти номер на господин Бофорт, но що се отнася до прекрасната ти „афера“ с Краля…

Още една пукнатина пробяга като светкавица през стъклото и Майра с ужас забеляза, че от отровния въздух, който се процеждаше през нея, лицето отдолу започна бързо да се състарява и сбръчква.

— Не! Ще го направя! Ставам веднага, ето! Само спрете това! СПРЕТЕ ГО!

Тя скочи от леглото сякаш бе видяла гнездо скорпиони до себе си.

— Когато изпълниш обещанието си, Майра — каза й той. Сега гласът му звучеше някъде дълбоко в съзнанието й.

— Нали знаеш?

— Да, да!

Майра погледна отчаяно към снимката — от нея я гледаше един стар и болен човек, с лице, подпухнало от разгулен живот и презадоволеност. Ръката, която държеше микрофона, се бе превърнала в нокти на лешояд.

— Когато изпълниш мисията си, снимката ще бъде наред. Само внимавай да не те види някой, Майра. Иначе повече няма да видиш Краля.

— Няма! Няма! — смутолеви припряно тя.

Сега, застанала пред дома на Хенри Бофорт, Майра си спомни за това предупреждение и внимателно се огледа в двете посоки, за да се увери, че никой няма да я забележи. По пътя не се виждаше жив човек. Самотна врана грачеше монотонно в нечий запустял парцел. Денят пулсираше като жив. Земята дремеше, унесена от бавния ритъм на собственото си сърце.

Закрачи към къщата с ръка на ножницата. По гърба й се стичаше пот. Макар да не го съзнаваше, а и да не би повярвала, ако й кажеха, на фона на този пасторален пейзаж тя за миг бе постигнала истинска красота. Бледото й, безизразно лице бе изпълнено с целенасоченост и решителност, каквито до този момент не бе познавала. Скулите й се открояваха за пръв път, откакто бе решила, че призванието в живота й е да си похапва на воля. През последните четири дни тя бе толкова ангажирана да експериментира все по-странен секс с Краля, че дори не бе помислила за ядене. Косата й, която обикновено висеше около лицето й като парцал, сега бе опъната назад в стегната опашка. Вероятно потресени от изненадващата свръхдоза хормони или пък от внезапния спад в консумацията на захар след години на пресищане, пъпките, които откакто се помнеше, избухваха по лицето й като досадни вулкани, сега се бяха изпокрили някъде. Но най-забележителни бяха очите й — огромни, сини, почти диви. Това не бяха очите на Майра Ивънс, а на някакъв свиреп звяр, който всеки момент щеше да нападне.

Тя стигна до колата на Хенри. Сега вече нещо се задаваше по шосе 117 — един стар, разнебитен пикап се тътреше към града. Тя се шмугна към предницата на тъндърбърда и приклекна до решетката. Когато колата отмина, се изправи, извади някакво листче от горния джоб на ризата си, приглади го внимателно и го пъхна под чистачката на колата. Текстът на него гласеше:

Дойде ред и на щика.

Майра отново хвърли бърз поглед наоколо, но единственото живо същество в този опустял район бе една самотна врана — може би същата, която допреди малко се бе провиквала от ливадите. Тя бе кацнала на един телеграфен стълб точно срещу дома на Хенри и сякаш я наблюдаваше.

Жената извади щика, стисна го с две ръце, замахна и го заби до дръжката в предната гума на колата. Лицето й застина в тревожно предчувствие — очакваше да чуе оглушителен трясък, но гумата издаде само кратък, бездиханен стон и тъндърбърдът се килна безпомощно на една страна. Тя измъкна щика, доволна, че Чък винаги държеше играчките си добре наострени.

После мина от другата страна и раздра и втората гума. Нямаше търпение да се върне при снимката, но в известен смисъл беше доволна, че дойде. Беше й забавно. Мисълта за това как щеше да реагира Хенри при вида на любимия си тъндърбърд направо я възбуждаше. Бог знае защо, но бе напълно сигурна, че когато отново се върне на борда на „Лайза Мари“, ще има какво да покаже на Краля.

Оставаха й задните гуми. Щикът вече не режеше така лесно, но тя компенсираше със собствения си ентусиазъм.

Когато задачата бе изпълнена и четирите гуми на колата бяха надлежно разпрани, Майра отстъпи крачка назад да се наслади на творението си. Дишането й бе учестено, по слепоочията й се стичаше пот. Обърса челото си припряно и грубо като мъж и огледа колата. Тъндърбърдът беше клекнал почти до земята, опрян на хромираните си джанти, а скъпите радиални гуми висяха по тях като разтопени.

И изведнъж, макар никой да не я бе молил за това, Майра Ивънс реши да даде нещо от себе си — опря върха на щика в лъскавата каросерия на колата и издра дълга, плътна драскотина.

Щикът протяжно изскърца по гладкия метал и тя се скова от страх, сигурна, че Хенри Бофорт я е чул и всеки момент ще вдигне някоя от щорите.

Това, разбира се, не се случи, но Майра осъзна, че е време да си върви. Беше стояла достатъчно дълго, пък и в спалнята й Кралят чакаше. Тя прибра щика в ножницата, пусна отгоре ризата на Чък и забърза към колата си. Преди да стигне до „Кроткия тигър“, някакъв автомобил я задмина, но той се движеше в обратна посока, така че шофьорът можеше да види само гърба й, стига да нямаше навика да оглежда жените в огледалото за обратно виждане.

Тя се пъхна в колата си, свали ластика от главата, спусна косата си около лицето и тръгна обратно към града. Всичко това бе извършено с една ръка. Другата си имаше работа между краката й.

Когато пристигна у дома, бързо се втурна към спалнята, изкачвайки стъпалата две по две. Снимката беше там, където я бе оставила. Тя хвърли обувките си, изхлузи дънките, грабна снимката и скочи в леглото с нея. Пукнатините по стъклото бяха изчезнали. Елвис отново бе станал млад и красив.

Същото можеше да се каже и за Майра Ивънс… макар и временно.

7

Сребърното звънче над вратата изчурулика веселата си мелодия.

— Здравейте, госпожо Потър, каза ведро Гонт и сложи поредната отметка в списъка си. — Вече бях решил, че няма да дойдете!

— За малко да стане точно така — отвърна Ленор Потър.

Изглеждаше притеснена и разсеяна. Сребристата й коса, обикновено коафирана до съвършенство, сега бе прибрана в стегнат кок. Комбинезонът й висеше под скъпата пола. Около очите й имаше тъмни кръгове, а самите те неспокойно се стрелкаха напред-назад с безпощадно подозрение.

— Доколкото си спомням, искахте да видите плюшените играчки. Разбрах, че имате колекция от детски…

— Да ви кажа честно, не мисля, че днес съм в състояние да гледам такива изящни предмети. — Тя беше съпруга на най-богатия адвокат в Касъл Рок и говореше с рязък, типично адвокатски тон. — Изпаднала съм в такъв душевен дискомфорт! Денят ми е направо пурпурен. Не просто червен, а пурпурен!

Търговецът мина пред щанда, приближи се до нея и лицето му веднага се изпълни със съчувствие и загриженост.

— Какво се е случило, мила госпожо! Изглеждате притеснена!

— Разбира се, че съм притеснена — сопна се тя. — Естественият поток на психическата ми аура е разстроен. Сериозно разстроен! Вместо синя — цвета на мира и спокойствието — цялата ми калава сега е ярко пурпурна! И всичко е заради тая кучка отсреща! Тая проклетница!

Господин Гонт направи няколко странни успокоителни жеста, без всъщност да докосва която и да било част от тялото на жената.

— И коя е тази кучка, госпожо Потър? — попита, макар да знаеше отговора.

— Бонсейнт, разбира се! Бонсейнт! Онази проклета лъжкиня Стефани Бонсейнт! Аурата ми никога не е била пурпурна, господин Гонт! Тъмнорозова — да. А веднъж, когато един пияница едва не ме сгази, може би стана и червена за минута-две, но никога не е била пурпурна! Просто не мога да живея така!

— Разбира се, че не можете — успокояваше я той. — Никой не очаква това от вас, скъпа.

Очите му най-после успяха да уловят погледа й. Не беше лесно — тя непрекъснато се стрелкаше ту наляво, ту надясно — но в края на краищата Гонт успя и Ленор Потър почти мигновено се успокои. Като гледаше очите му, тя сякаш виждаше собствената си аура след всички необходими упражнения, след диетата (предимно варива и тофю[1]) и след задължителния час медитация сутрин и вечер за поддържане на калавата. Очите му бяха ясни, спокойни и сини като небе в пустиня.

— Хайде, елате — каза и той и я отведе до трите плюшени фотьойла, в които през последната седмица бяха присядали много от жителите на Касъл Рок. — Разкажете ми всичко.

— Тя винаги ме е мразила — започна жената. — Все си мисли, че мъжът й не се издига във фирмата, понеже моят му подлива вода. И то защото аз го карам. Това е жена с малко ум, много плът и мръсносива аура. Нали ги знаете тия?

— Разбира се.

— Но едва тази сутрин разбрах колко ме мрази! — Ленор Потър отново започваше да се тресе от нерви въпреки успокояващото въздействие на господин Гонт. — Ставам сутринта и намирам цветните си лехи съсипани! Направо унищожени! Цветята, които до вчера бяха така красиви и нежни, днес умират! Онова, което успокояваше аурата и подхранваше калавата ми, е мъртво! Заради тая кучка! Тая проклета Бонсейнт!

Ленор сви юмруци, скривайки добре поддържания си маникюр, и удари по тапицираните облегалки на фотьойла.

— Хризантеми, астри, невени… унищожила ги е до корен! Горките цветенца, лежат навсякъде мз двора! А знаете ли къде намерих брюкселското си зеле, господин Гонт!

— Къде? — попита тихо той и продължи да прави онези странни успокояващи движения над тялото й.

А всъщност прекрасно знаеше къде е зелето, както и кой бе истинският виновник за този унищожаващ калавата инцидент. Мелиса Клатърбък. Ленор Потър изобщо не подозираше жената на заместник-шерифа, защото просто не я познаваше. Мелиса пък я познаваше, колкото да я поздрави на улицата. В действията на госпожа Клатърбък всъщност нямаше никаква злонамереност. („Като се изключи садистичното удоволствие, което човек изпитва, когато унищожава любимите неща на някой друг“ — помисли си Гонт.) Тя бе изкоренила цветната градина, за да изплати комплект китайски порцелан. Формално погледнато, това си беше просто бизнес. „Приятен, разбира се — помисли си господин Гонт, — но къде пише, че бизнесът трябва задължително да е досаден.“

— Цветята ми са на улицата! — крякаше жената. — Насред „Касъл Вю“! Едно стръкче не е пропуснала! Дори африканските маргарити са унищожени! До една! До… една!

— Вие видяхте ли я?

— Хич не ми трябва да я виждам! Тя е единственият човек, който ме мрази дотолкова, че да ми направи подобно нещо! Плюс това лехите целите са надупчени от високите й токове! Тая мръсница и в кревата ляга с токчета! О, господин Гонт — взе да извива тя, — като затворя очи, всичко ми става пурпурно! Какво ще правя!

Господин Гонт не отвърна. Просто стоеше и я гледаше, докато не стана кротка като агънце.

— Така по-добре ли е? — попита накрая той.

— Да! — прошепна тя с облекчение. — Мисля, че пак виждам синьото…

— Но сте твърде притеснена, за да мислите за пазаруване, нали?

— Да…

— Като се има предвид какво ви е сторила онази кучка.

— Да…

— Тя трябва да си плати.

— Да.

— Само да посмее втори път да се отнесе така с вас, тежко й.

— Да!

— Мисля, че знам какво ви трябва. Извинете ме за секунда, госпожо Потър. Веднага се връщам. Междувременно, мислете в синьо!

— Синьо — повтори отнесено тя.

Лийлънд Гонт се върна с един от автоматичните пистолети, които Ейс бе донесъл от Кембридж, и го положи в ръцете й. Оръжието беше заредено и лъскавата му синьо-черна повърхност отразяваше светлината на лампите.

Ленор го вдигна на нивото на очите си и го загледа с удоволствие и още по-голямо облекчение.

— Не бих подстрекавал никого да стреля по ближния си — каза той. — Поне не без уважителна причина. Но като ви слушам, струва ми се, че вие имате такива причина, госпожо Потър. Не става въпрос за цветята — и двамата знаем, че не те са основният проблем. Цветя пак можете да си посадите. Но аурата… калавата ви… без тях какво всъщност ни остава?

— Нищо — съгласи се тя и насочи пистолета към стената. — Бум! Бум! Бум! Така ти се пада, мръсна злобарке. Дано мъжът ти свърши на градското сметище! И двамата това заслужавате!

— Виждате ли това малко езиче тук, госпожо Потър? — попита той и посочи нещо на пистолета.

— Да.

— Това е предпазителят. Ако онази кучка дойде да ви тормози отново, трябва първо да бутнете тук. Разбирате ли?

— О, да — отвърна като насън Ленор. — Напълно ви разбирам.

— Никой не би ви обвинил. В края на краищата една жена трябва да пази собствеността си. Една жена има право да брани аурата си. Онова животно Бонсейнт може би няма да се появи отново, но ако все пак дойде… — Погледна я многозначително.

— Ще й бъде за последно — продължи мисълта му тя и нежно целуна късата цев на пистолета.

— А сега приберете това в чантата си и си вървете у дома. Защото знае ли човек? Тя може пак да е в градината ви. Дори в дома ви.

Като чу това, Ленор изведнъж се притесни. Тънки ивици злокобно пурпурно се прокраднаха в синята й аура. Тя се изправи и бързо прибра пистолета в чантата си. Гонт извърна поглед от очите й и жената веднага премигна два-три пъти.

— Съжалявам, но ще дойда да видя плюшените играчки друг път, господин Гонт. Мисля, че е по-добре да се прибирам вкъщи. Знае ли човек дали тая кучка Бонсейнт не се е намъкнала пак в градината ми? Дори в дома ми!

— Колко ужасно! — възкликна той.

— Да, но всяка собственост е и отговорност — трябва да се пази. Какво да се прави — така е, господин Гонт. Какво ви дължа за… за…

Тя просто не можеше да си спомни какво бе купила, макар да бе сигурна, че то скоро ще й потрябва.

— Нищо. Това е специална оферта. Приемете го като… — усмивката му стана още по-широка — … личен подарък.

— Благодаря ви — каза Ленор. — Чувствам се толкова по-добре.

— Както винаги на вашите услуги — отвърна Гонт с лек поклон.

8

Норис Риджуик не беше за риба.

Той надзърташе през прозореца в спалнята на Хю Прийст.

Хю се бе проснал на леглото и хъркаше. Беше обут само в окапани с урина шорти. Огромните му, възлести ръце стискаха парче сплъстена козина. Норис не можеше да види добре — ръцете на Хю бяха големи, пък и прозорецът беше доста мръсен — но му се стори, че той държи някаква стара, проядена от молци лисича опашка. Всъщност това нямаше никакво значение. Важното бе, че Хю Прийст спеше.

Норис се върна на поляната при колата си, която го чакаше, паркирана зад буика на Хю, отвори вратата и се навря вътре. Кошницата му стоеше на пода. Новата му въдица лежеше на задната седалка — бе решил, че е по-сигурно да я носи със себе си.

Все още не я беше използвал. Беше го страх да я използва — това бе простата истина. Предния ден бе излязъл навътре в езерото, бе подготвил всичко, но миг преди да хвърли въдицата, изведнъж се бе разколебал.

„Ами ако хвана някоя голяма риба? — помисли си той. — Смоки, например.“

Смоки беше стара кафява пъстърва — легенда сред местните рибари. Говореше се, че е дълга над шейсет сантиметра, пъргава като лалугер, силна като бик, твърда като стомана. Старците разправяха, че по устата й стърчали кукичките, с които я бяха закачали през годините, но… никой не бе успял да я хване досега.

„Ами ако счупи пръчката?“

Беше си чиста лудост човек да мисли, че някаква си пъстърва, пък макар и огромна като Смоки (ако Смоки наистина съществуваше), може да счупи такава първокачествена въдица, но той смяташе, че е възможно. Както му бе тръгнало напоследък, всичко беше възможно. Почти чуваше трясъка, чувстваше агонията при вида на скъпоценната си въдица, унищожена, пречупена на две. А после — след дъжд качулка… И да му мислиш и да не — все тая. Счупената въдица става само за подпалки.

Затова в края на краищата бе ловил риба със старата си пръчка. Е, не видя риба за вечеря, но… видя господин Гонт. В съня си.

Той носеше високи гумени ботуши и стара шапка с пера, които весело подхвърчаха над периферията. Седеше в лодка на десет метра навътре в езерото, а Норис стоеше на източния бряг пред старата барака на баща си, която бе изгоряла преди сума ти години. Господин Гонт говореше, а той слушаше. Търговецът му напомни за обещанието и Норис се оживи — значи правилно бе постъпил вчера, като предпочете старата си пръчка пред прелестния „Бейзън“. Беше твърде хубав, за да го рискува човек. Направо си беше престъпление да се използва за риболов.

Сега, пред дома на Хю Прийст. Норис отвори кошницата си, извади дълъг нож за кормене на риба и отиде до буика.

„Заслужава си го тоя пияница“ — каза си, но част от съзнанието му не беше на това мнение. Част от съзнанието му подсказваше, че прави жестока, непростима грешка, от която никога не ще може да се отърве. Той беше полицай — работата му бе да арестува хора, които вършеха онова, което се готвеше да извърши. Това си беше чиста проба хулиганство, а хулиганите бяха престъпници.

"Ти решаваш, Норис — заговори му изведнъж господин Гонт. — Въдицата си е твоя. Правото да взимаш решения — също. Имаш избор. Човек винаги има извор. Но…"

Гласът не довърши мисълта си. Нямаше и нужда. Норис прекрасно знаеше какви щяха да бъдат последиците, ако се откажеше сега. Щеше да се върне в колата и да завари въдицата си счупена на две. Защото всяко решение си има последствия. Защото в Америка човек може да има всичко, което поиска, стига да си плати. А ако не може или откаже да го направи, остава петимен завинаги.

„Той също би го направил — помисли си изнервено Норис. — И то не заради такава хубава въдица като «Бейзън». Хю Прийст би прерязал и гърлото на майка си за шише уиски и пакет цигари.“

Чувството му за вина бе притъпено. А когато нещо вътре в него отново започнеше да протестира, да му казва „моля те, помисли, помисли“, той бързо го заглушаваше. Наведе се и започна да реже гумите на буика. Ентусиазмът му, също като този на Майра Ивънс, растеше с всяка минута. Накрая дори счупи фаровете и стоповете на колата. После остави на предното стъкло следната бележка:

Отново притича до прозореца, а сърцето биеше силно в тесните му гърди. Хю Прийст продължаваше да спи сладък сън, стиснал мърлявото парче козина в ръцете си.

„За какво, по дяволите, му е тоя боклук? — помисли си Норис — Прегърнал го като че ли му е плюшено мече.“

После се метна на колата си, изключи от скорост и бавно и безшумно пусна „костенурката“ по наклона. Запали двигателя едва след като излезе на пътя и натисна педала на газта. Болеше го глава. Стомахът му се свиваше на топка. Той си повтаряше, че няма значение, че се чувства добре. Добре, по дяволите. Добре!

Нямаше ефект, докато не се протегна между седалките и не стисна дръжката на въдицата в левия си юмрук. Едва тогава започна наистина да се чувства по-спокоен.

9

Сребърното звънче издрънча.

Слоупи Дод влезе в „Неизживени спомени“.

— Здравей, Слоупи — посрещна го господин Гонт.

— Зъ-зъ-здра-въ-вейте, гъ-гъ-господ-дин Гъ-гъ-гъ…

— Не се мъчи, Слоупи — каза търговецът и вдигна два пръста срещу простоватото му лице.

Момчето изведнъж усети как някакъв възел в главата му се развързва като с магическа пръчка и устата му увисна отворена.

— Какво ми направихте? — попита той стреснат. Думите се изляха от устата му като по вода.

— Един трик, който госпожица Ратклиф с удоволствие би усвоила — отвърна с усмивка мъжът и сложи отметка до името на Слоупи в списъка.

После погледна старинния часовник, който доволно тиктакаше в ъгъла. Часът бе един без петнайсет.

— Как успя да излезеш по-рано от училище? Няма ли някой да се усъмни?

— Няма. — Момчето продължаваше да стои като треснато и усилено се мъчеше да погледне към устата си, сякаш можеше да види как думите му излизат от нея с такава невиждана досега лекота. — Казах на госпожа Диуийзи, че ме боли корем. Тя ме прати при сестрата. На нея казах, че се чувствам по-добре, но още ми се гади. Тя ме пита дали мога да стигна до къщи, казах „да“ и тя ме пусна. — Млъкна за миг. — Дойдох, защото бяха заспал в читалнята. Сънувах, че ме викате.

— Вярно е — каза Гонт и му се усмихна. — Кажи ми — майката ти хареса ли чайника, който и купи оттук?

Лицето на Слоупи пламна от неудобство. Той понечи да каже нещо, но се отказа и впери поглед в обувките си. С най-кроткия си и нежен глас търговецът попита:

— Задържа го за себе си, нали?

Детето кимна, без да вдига поглед от обувките си. Чувстваше се засрамен и сконфузен. На всичкото отгоре му идваше да ревне от яд — собственикът на магазина бе успял по някакъв вълшебен начин да разплете онзи отвратителен възел в главата му, той вече можеше да говори като всички останали… и каква полза? Беше толкова притеснен, че не можеше и дума да обели.

— Я ми кажи — за какво може да му е притрябвал чайник на едно дванайсетгодишно момче?

Перчемът на Слоупи, който само преди секунди бе подскачал нагоре-надолу, сега се мяташе наляво-надясно заедно с главата му. Той не знаеше за какво му е притрябвал чайник. Знае само, че иска да си го има. Харесваше го. Наистина… го харесваше.

— Имам чувството… — смутолеви момчето накрая.

— Моля? — попита господин Гонт и вирна сключените си вежди.

— Казвам, че ми е приятно да го имам!

— Слоупи, Слоупи — подхвана мъжът и мина пред щанда, — не е нужно да ми обясняваш. Чувството на гордост от придобивките ми е добре познато. Направил съм го крайъгълен камък на кариерата си.

Слоупи Дод подскочи уплашено назад.

— Не ме докосвайте! Моля ви, не ме докосвайте!

— Слоупи, изобщо нямам намерение да те докосвам. Както нямам и намерение да те карам да дадеш чайника на майка си. Той си е твой. Можеш да правиш с него каквото поискаш. Честно казано, дори приветствам решението ти да го задържиш.

— Наистина ли?

— Наистина! Наистина, Слоупи! Егоистите са щастливци. Вярвам в това от дъното на душата си. Но, Слоупи…

Момчето леко повдигна глава и погледна уплашено през рижавия си перчем.

— Дойде време да изплатиш покупката си.

— А! — Внезапно облекчение се изписа на лицето му. — Затова ли ме повикахте? Помислих си, че… — Момчето или не можеше, или не смееше да продължи. Не беше сигурен за какво точно го вика господин Гонт.

— Затова. Помниш ли на кого трябваше да направиш номер?

— Да, на треньора Прат.

— Точно така. Номерът е от две части — първо, трябва да сложиш нещо на едно място и второ, трябва да кажеш на треньора нещо. И ако спазиш инструкциите ми точно, чайникът е твои завинаги.

— Ще може ли и говорът ми да си остане така? — попита с надежда детето. — Ще може ли винаги да приказвам така?

Търговецът въздъхна със съжаление.

— Опасявам се, че предишното ти състояние ще се възстанови още щом излезеш от магазина, Слоупи. Мисля, че имам лекарство против заекване, но…

— Моля ви! Моля ви, господин Гонт! Ще направя всичко! Всичко на всеки! Не искам да заеквам!

— Знам, Слоупи, но не в това е проблемът. Вече почти няма номера, които трябва да бъдат изиграни. Лимитът ми е изпълнен, както се казва. Тоест няма да можеш да ми платиш.

Слоупи дълго се колеба, преди да продума отново. Когато най-после набра смелост, гласът му бе плах и несигурен.

— Не може ли… искам да кажа никога ли не ви се е случвало… просто да подарите нещо, господин Гонт.

Лицето на търговеца изведнъж стана печално.

— О, Слоупи, знаеш ли колко пъти съм мислил за това, и то с такъв копнеж! В сърцето ми има дълбок непресъхващ извор на щедрост. Но…

— Но?

— Просто не би било търговия — довърши мисълта си той и го дари с усмивка на съчувствие. Ала очите му така хищно проблясваха, че Слоупи инстинктивно отстъпи крачка назад. — Разбираш ме, нали?

— Ъ-ъ-ъ… Да! Разбирам.

— Освен това следващите няколко часа са от особено значение за мен. Когато нещата тръгнат по нанадолнището, трудно можеш да ги спреш… Но на този етап трябва да бъда предпазлив. Ако изведнъж спреш да заекваш, това ще предизвика много въпроси. Което вече е лошо. Шерифът вече се интересува от това, което не му е работа. — Очите му за миг притъмняха, а после на лицето му отново лъсна грозната, зъбата усмивка. — Но аз ще се погрижа за него, Слоупи. Ах, как ще се погрижа!

— Шериф Пангборн ли имате предвид?

— Да, точно него. — Той вдигна два дълги пръста и отново ги прокара пред лицето му. — Но не сме говорили за това, нали така?

— За кое? — попита Слоупи объркан.

— Правилно.

Лийлънд Гонт извади черен кожен портфейл от джоба на тъмносивото си сако и му го подаде. Момчето предпазливо го пое, внимавайки да не докосне пръстите на мъжа.

— Нали познаваш колата на треньора Прат?

— Мустанга ли? Естествено.

— Сложи това вътре! Под седалката до шофьора, но така, че да се подава малко. Върви в гимназията веднага, трябва да стигнеш преди последния звънец. Разбираш ли?

— Да.

— После изчакай треньора да излезе и…

Господин Гонт продължи да говори с тих, гърлен глас. Детето го гледаше със зяпнала уста и ококорени очи и от време на време кимаше отнесено.

Пет минути по-късно Слоупи Дод напусна „Неизживени спомени“ с портфейла на Джон Лапоант под ризата си.

[1] Тофю — меко сирене от соя. Източен специалитет. — Б.пр. ↑

Пета глава

1

Нети лежеше в обикновен сив ковчег, конто Поли Чалмърс бе платила. Алън я беше помолил да си поделят разходите, но тя му бе отказала по онзи кротък и непоколебим начин, които той с времето бе опознал, възприел и започнал да уважава. Ковчегът стоеше на метална рамка в гробището „Хоумланд“, близо до мястото, където почиваха близките на Поли. Купчината пръст до него бе покрита с килим от яркозелена изкуствена трева, която блестеше ослепително на горещото слънце. Тази фалшива трева винаги бе карала Алън да настръхва. В нея имаше нещо зловещо, нещо злокобно. Той я ненавиждаше почти колкото отвратителната практика на патолозите да ровят като къртици в телата на мъртвите, а после да ги спретват в най-хубавите им дрехи, като че ли са тръгнали на панаира в Бостън, а не към онова вечно тление сред черна пръст и червеи.

Преподобният Том Килингуърт, методисткнят свещеник, който два пъти седмично посещаваше „Джунипър Хил“ и който бе познавал Нети, извърши опелото по молба на Поли. Речта му бе кратка, но прочувствена, свързана с тази Нети Коб, която самият той бе познавал — една жена, която бавно и постепенно бе започнала да излиза от сянката на лудостта, жена, която бе предприела смелата стъпка, отново да се впусне в същия онзи свят, който така силно я бе наранил.

— Когато бях малък — каза Том Килингуърт, — в стаята на майка ми висеше малка табелка с прекрасна ирландска пословица: „Бъди в рая половин час преди дяволът да разбере, че си мъртъв.“ Нети Коб живя труден, понякога тъжен живот, но аз твърдо вярвам, че тя и дяволът никога не са имали нищо общо. Въпреки жестоката й, ненавременна смърт дълбоко в сърцето си аз вярвам, че Раят вече я е приел, а дяволът още не е разбрал за кончината й. — Килингуърт вдигна ръце за благословия. — Да се помолим за душата й.

От другата страна на хълма, където в същия момент погребваха Уилма Джърсик, се дочуха множество гласове, явно издигнати в отговор на отец Джон Бригъм. От гроба там та чак до източната врата на гробището се точеше колона от автомобили. Те бяха дошли по-скоро заради Пийт Джърсик, отколкото за покойната му съпруга.

Тук опечалените бяха само петима: Поли, Алън, Розали Дрейк, стария Лени Партридж (конто беше дежурен на всички погребения, стига да не погребваха някои католик) и Норис Риджуик. Норис изглеждаше блед и разсеян.

„Рибата сигурно не е кълвала“ — помисли си шерифът.

— Нека Бог ви благослови и съхрани спомена за Нети Коб в душите ви — каза Килингуърт и Поли отново зарида.

Алън я прегърна съчувствено и тя с благодарност се опря на рамото му. Ръката й намери неговата и силно я стисна.

— Нека Бог никога не отвърне погледа Си от вас, нека ви Дари с милостта Си и даде мир на душите ви. Амин.

Денят бе по-горещ от предишния. Алън вдигна глава и два ярки слънчеви лъча проблеснаха в металната рамка на ковчега и го заслепиха. Той изтри потта от морното си чело. Поли измъкна нова кърпичка от чантата си и избърса сълзите от очите си.

— Добре ли си, скъпа? — попита я той.

— Да, но искам да си поплача за нея, Алън. Горката Нети. Горкичката Нети. Защо трябваше да стане така! Защо?

Алън, който си задаваше същия въпрос, я притисна по-близо до себе си. През рамото и той видя Норис, който разсеяно крачеше към колата си с вида на човек, който или не знае къде отива, или не е съвсем буден. Алън свъси вежди. Розали Дрейк се приближи до Норис, каза му нещо и той приятелски я прегърна.

„Той също я познаваше — помисли си Алън. — Просто му е мъчно. Впускаш се в твърде много загадки напоследък. Може би трябва да се замислиш дали ти си наред?“

Килингуърт се приближи до тях и Поли се обърна да му поблагодари, вече поуспокоена. Тя подаде ръка на свещеника без страх и Алън едва успя да скрие изумлението си. Не си спомняше да я е виждал някога така спокойно да се ръкува.

„Тя не само е по-добре. Тя направо се е оправила. Какво, по дяволите, се е случило?“

От другата страна на хълма носовият, малко дразнещ глас на отец Бригъм пропя:

— Мир вам.

— Мир вам — отвърнаха в един глас опечалените.

Той погледна обикновения сив ковчег, положен до злокобната купчина пръст, покрита с изкуствена трева, и си помисли:

— Мир на душата ти, Нети. Най-после.

2

Когато двойното погребение в „Хоумланд“ бе към своя край, Еди Уорбъртън спря пред дома на Поли, слезе от колата си и предпазливо се огледа във всички посоки. Всичко беше спокойно. Улицата дремеше в августовската жега на октомврийския следобед.

Той забърза към входната врата и извади официален плик за писма от горния джоб на ризата си. Господин Гонт се бе обадил едва преди десет минути, бе му казал, че е време да плати медальона си, и Еди естествено веднага се подчини. Просто търговецът бе от онези хора, които, като кажат „жаба“, и скачаш.

Изкачи трите стъпала до вратата на Поли. Топлият вятър разклати звънчето над вратата и то леко изчурулика. Звукът бе обичаен, но той подскочи уплашен. После отново се огледа наоколо, не видя никого и отново погледна към плика. Беше адресиран до госпожица Патриша Чалмърс. Еди нямаше ни най-малка представа, че истинското име на Поли е Патриша, но не го беше и грижа. Работата му бе да направи един малък номер и да се разкара час по-скоро от там.

Пъхна писмото в отвора на вратата. То литна и се приземи върху останалата поща: два каталога и брошура за кабелна телевизия.

Един обикновен плик за писма, с името на Поли и адреса, центрирани под марката в горния десен ъгъл и с обратен адрес долу вляво:

„САН ФРАНЦИСКО

ОТДЕЛ «СОЦИАЛНИ ГРИЖИ

ЗА ДЕЦА И СИРАЦИ»

ГИЙРИ СТРИЙТ666

САН ФРАНЦИСКО, КАЛИФОРНИЯ 94112“

3

— Какво става? — попита Алън, крачейки бавно до Поли към колата.

Беше се надявал да си размени някоя дума с Норис, но той вече бе заминал с „костенурката“ си. Може би пак на риба край езерото.

Тя го погледна със зачервени очи и на бледото й лице легна измъчена усмивка.

— Какво става с кое?

— С ръцете ти. Какво им направи? Някаква магия ли?

— Да, виж! — Разпери пръсти. — Наистина е магия.

Сега усмивката й бе малко по-естествена.

Пръстите й пак бяха разкривени, безформени и възлести, но отокът, който се бе появил в петък вечерта, почти беше изчезнал.

— Хайде, скъпа, казвай.

— Не знам какво да ти кажа. Много е странно.

Те спряха да махнат на Розали, която мина покрай тях със старата си тойота, и Алън пак подхвана темата:

— Хайде, де, не ме мъчи.

— Ами, изглежда, най-после попаднах на подходящия лекар.

Страните й бавно поруменяха.

— И кой е той?

— Доктор Гонт — каза тя с притеснена усмивка. — Доктор Лийлънд Гонт.

— Гонт ли? — погледна я той изненадан. — Какво общо има той с ръцете ти?

— Закарай ме до магазина му и ще ти разкажа по пътя.

Пет минути по-късно (едно от най-прекрасните неща на Касъл Рок бе, че почти всичко се намираше на пет минути разстояние) Алън паркира на едно от местата пред „Неизживени спомени“. На вратата висеше табелка, която той бе виждал и преди:

„ВТОРНИК И ЧЕТВЪРТЪК — ПО УГОВОРКА.“

На шерифа, който до този момент не бе имал време да мисли за новия магазин, изведнъж му се стори твърде странно в такъв малък град магазин да работи два дни от седмицата само по уговорка.

— Алън? Изглеждаш ядосан — каза колебливо Поли.

— Не съм ядосан. За какво, но дяволите, мога да бъда ядосан? Истината е, че не знам как се чувствам. Сигурно… — Той се изсмя, поклати глава и продължи: — Сигурно съм, как му викаше Тод? „Хвърлен в музиката“. Шарлатански лекове? Това просто не е в твой стил, Поли.

Устните й веднага се свиха и в очите й проблесна гняв.

— „Шарлатански“ не е думата, която бих използвала, Алън. Шарлатани са ония дето се рекламират в пресата. След като това нещо помага, не разбирам защо трябва да го наричаш „шарлатанство“. Не съм ли права, Алън?

Той понечи да каже нещо — какво и той не знаеше, но тя продължи:

— Виж това. — Протегна ръце и размърда пръстите си без никакво усилие.

— Добре, съгласих се. Взимам си думите назад.

— Къде ще ходиш?

— Извинявай.

Тя се обърна да го погледне. Седеше там, където на времето бе седяла Ани. В колата, която беше семейният автомобил на фамилията Пангборн.

„Защо ли го държа още? — помисли си Алън. — Защо не го продам? Луд ли съм или какво?“

Поли докосна нежно ръката му.

— Наистина започвам да се чувствам неудобно. Никога не сме се карали и определено не ми се иска да го правим сега. Простих се с много близък човек и изобщо нямам намерение да се карам с гаджето си точно сега.

— Аз гадже ли съм ти? — усмихна се лениво той.

— Верен приятел… ако мога така да се изразя.

Прегърна я, изненадан от това, че едва не се бяха скарали. И то, защото тя се чувстваше по-добре.

— Можеш да се изразиш както искаш. Знаеш колко те обичам.

— И няма да се караме за каквото и да било.

— За каквото и да било — кимна сериозно той.

— Защото и аз те обичам, Алън.

Той я целуна по бузата и свали ръката си от рамото й.

— Дай да видя тая шаха, дето ти я е дал.

— Не е шаха, а ашха. И не ми я е дал, а просто ми я предостави за проба. Затова съм тук — за да я купя. Сам дано не иска майка си и баща си за нея.

Алън погледна табелката на стъклото, видя спуснатите щори и си помисли: „Опасявам се, че точно това ще иска скъпа.“

Цялата тази работа изобщо не му харесваше. По време на погребението почти не бе откъснал поглед от ръцете на Поли. Тя без усилие бе отворила чантата си, бе ровила вътре за кърпичка, а после спокойно бе щракнала закопчалката с върха на пръстите си, вместо да я върти насам-натам, докато успее да я затвори с палците си, които обикновено я боляха по-малко.

Че ръцете й бяха къде-къде по-добре, се виждаше от пръв поглед, но цялата тази история с вълшебния амулет — защото в крайна сметка именно за това ставаше дума — го караше да се чувства меко казано странно. Намирисваше му на измама.

ВТОРНИК И ЧЕТВЪРТЪК — ПО УГОВОРКА

Откакто бе дошъл в Мейн, той не бе попадал на магазин или заведение, с изключение на кокетните ресторантчета като „Морис“, където да трябва да се уговориш предварително, за да влезеш. Но дори и там човек почти винаги можеше да намери маса и без предварителна резервация… освен, разбира се, през лятото, когато наоколо бъкаше от туристи.

И все пак през изтеклата седмица бе виждал хора да влизат и да излизат от магазина. Вярно не на тумби, но странен или не, начинът, по който господин Гонт вършеше търговията си, явно го устройваше. Понякога клиентите идваха и си отиваха на групи, но по-често бяха сами… или поне така си мислеше Алън, анализирайки впечатленията си от изтеклата седмица. Не бяха ли точно такива методите на класическите измамници? Откъсват те от стадото, уединявате се някъде, предразполагат те, а после ти показват как да станеш собственик на Статуята на свободата срещу някаква невиждано ниска цена.

— Алън? — Поли леко почука по челото му. — Там ли си?

— Тук съм, Поли — отвърна й и я погледна с усмивка.

Беше свалила от врата си тъмносиния шал, който бе носила на погребението на Нети, и сега горните две копчета на бялата й блуза бяха елегантно разкопчани под тъмния й пуловер.

— Още! — викна Алън с похотлива усмивка. — Цепката! Да видим цепката!

— Престани! — смъмри го тя. — Намираме се насред Мейн Стрийт и часът е едва два и половина следобед. Освен това се връщаме от погребение, в случай че си забравил.

— Толкова ли късно стана? — стресна се той.

— Ако два и половина ти е късно, да — отвърна тя и чукна по стъклото на часовника му. — Ти въобще поглеждаш ли към това нещо тук?

Стрелките бяха по-близо до три без двайсет. Часовете в училище свършваха в три. Ако имаше намерение да хване Брайън Раск, трябваше да побърза.

— Дай да видя дрънкулката ти.

Тя измъкна тънката верижка изпод пуловера си и в края й увисна малък сребърен напръстник. Внимателно го положи в дланта си, но когато Алън посегна да го пипне, пръстите й веднага се затвориха.

— Ъ-ъ… Не знам дали е редно. — Усмихваше се, но определено й бе станало неприятно. — Страх ме е да не се повреди нещо.

— Хайде стига, Поли — изрече с раздразнение.

— Виж, дай да се разберем. — В гласа й отново се долавяше гняв. Тя безуспешно се мъчеше да го прикрие. — На тебе ти е лесно да ми се подиграваш. Не ти се налага да сменяш телефонния си апарат с друг, с по-големи бутони. Нито пък да се тъпчеш с обезболяващи…

— Поли! Та това е…

— Няма Поли. — По лицето й бе избила руменина. Гневът и, както щеше да осъзнае по-късно, отчасти произтичаше от това, че в събота тя се бе отнесла към амулета точно като Алън. Но оттогава се бяха случили много неща, които я накараха да промени възгледите си. — Това тук действа. Знам, че звучи налудничаво, но е така. В събота сутринта, когато Нети дойде у дома, направо умирах от болки. Бях започнала да мисля, че единственото ми спасение е да си ампутирам и двете ръце. Болката беше толкова непоносима, Алън, че тази мисъл ми се виждаше направо приятна. Нещо като: „Да, ампутация! Как не съм се сетила по-рано?“ А сега, едва два дни по-късно, изпитвам само лека болка и дори тя постепенно отслабва. Помниш ли преди година, като правих онази диета с кафявия ориз. Цяла седмица гладувах понеже някой си там ми беше казал, че помага. Нима това не е същото?

В гласа й вече не се усещаше гняв, а по-скоро молба.

— Не знам, Поли. Наистина не знам.

Тя разтвори ръка и внимателно взе амулета с два пръста. Алън се наведе да го разгледа по-отблизо, но този път не посегна да го докосне. Амулетът представляваше малък сребърен предмет с неправилна овална форма. В долната му половина се виждаха миниатюрни дупчици, не по-големи от точките, от които се образуват снимките по вестниците.

Докато го гледаше, той изведнъж усети силна, неестествена неприязън. Просто му идеше да го дръпне от шията й и да го изхвърли през прозореца.

„Да. Чудесна идея, приятелче! А после ще си събираш зъбите по пода!“

— Понякога имам чувството, че нещо буквално се движи вътре — каза Поли с усмивка. — Нещо като мексикански фасул[1]. Не е ли странно?

— Не знам.

Докато я гледаше как прибира амулета обратно под блузата си, Алън изведнъж изпита силно, почти непреодолимо подозрение. Но щом сребърната топчица се скри от погледа му и пръстите й — нейните наистина гъвкави пръсти — закопчаха копчетата, подозрението му внезапно изчезна. Остана му само все по-затвърждаващото се съмнение, че господин Лийлънд Гонт се опитва да изнуди жената, която той обичаше… А ако това наистина бе така, то тя едва ли беше единствената.

— Не си ли се замисляла, че може да не е от амулета? — Пристъпваше плахо, с вниманието на човек, който пресича бърча река през брод от хлъзгави камъни. — Знаеш, че и преди ти се е случвало да имаш периоди на затишие.

— Разбира се, че знам — отвърна тя, готова да избухне. — Все пак става дума за моите ръце.

— Поли, просто се опитвам да…

— Знаех си, че ще реагираш така, Алън. Но те моля да ме изслушаш — знам какво представлява „затишието“ при артрита. Бога ми, не е това. Вярно, през последните пет-шест години е имало периоди, в които съм се чувствала по-добре, но никога не е било така. Сега е различно. Сега… — Тя спря за миг, замисли се, а после притеснено сви рамене. — Чувствам се сякаш съм оздравяла, Алън. Едва ли ще ме разбереш, но не мога да ти го обясня по друг начин.

Той кимна замислен. Разбираше я. Разбираше я напълно. Може би амулетът е отключил в съзнанието й някаква закърняла лечебна сила. Нима беше възможно такова нещо? Та нали артритът не е психосоматична болест! Розенкройцерите[2] приемат такива неща за напълно естествени. А също и милионите, които купуваха книгата на Рон Хюбърт за дианетиката. Той самият не знаеше. Но определено не беше виждал слепец да прогледне със силата на мисълта, нито пък ранен да спре кръвотечението си с концентрация.

Знаеше само едно: нещо в тази работа здравата намирисваше. Вонеше като риба, оставена дълго време на слънце.

— Дай да спрем дотук — каза Поли. — Усилията, които полагам, да не се скараме, ме изтощават. Ела вътре с мен, поговори лично с господин Гонт — и без това е време да се запознаеш с него — пък той може би ще успее по-добре да ти обясни какво прави и какво не прави амулетът.

Алън погледна часовника си и се замисли. Беше три без петнайсет. Можеше да остави Брайън Раск за по-късно, но определено беше по-добре да го хване на излизане от училище, далеч от къщи. Щеше да изкопчи повече неща от него, ако можеше да разговаря насаме с него. Иначе майка му щеше да се навърта наоколо като лъвица, която пази малките си, да ги прекъсва и дори да забрани на сина си да отговаря на въпросите му. Да, дори това бе възможно. Ако се окажеше, че момчето има какво да крие, или пък майка му решеше, че е така, щеше да му бъде доста трудно, да не кажем невъзможно, да изкопчи от тях информацията, която му бе нужна.

В единия случай имаше потенциален изнудвач и мошеник, в другия — свидетел, който можеше да му даде ключ към разкриването на двойно убийство.

— Не мога, скъпа — каза той. — Може би по-късно. Трябва да отида до средното училище и да се срещна с един човек. И то веднага.

— Да не би да е свързано с Нети?

— Не, свързано е с Уилма Джърсик… но ако предположенията ми са верни, нещата ще опрат и до Нети. Ако науча нещо, ще ти разкажа довечера. Междувременно искам да те помоля нещо.

— Алън, ще го купя. Решила съм. Все пак става дума за моите ръце!

— Спокойно, не очаквам от теб да се откажеш. Просто искам да му платиш с чек. Няма причина да не приеме, ако е честен търговец. Живеем в град, банката е на две крачки… Но ако джунджурийката му се окаже пълна измама, ще имаш време да сложиш забрана на плащането.

— Разбирам — отвърна тя.

Гласът й беше спокоен, но той осъзна, че току-що бе стъпил накриво и бе паднал с главата напред в реката.

— Мислиш, че е измамник, нали, Алън? Смяташ, че ще прибере парите на доверчивата женица, ще си обере крушите и ще изчезне като дим.

— Не знам, Поли — отвърна хладно Алън. — Знам само, че е в града само от една седмица, така че чекът просто е проява на разумна предпазливост.

Да, той наистина беше разумен. Поли не можеше да му го отрече. Но именно тази разумност, това негово твърдоглаво неверие към онова, което тя смяташе за вълшебно биле, сега направо я вбеси. Идваше й да го плесне през лицето със същите онези изстрадали ръце и да се разкрещи: „Виждаш ли това, Алън? Сляп ли си?“ Това, че той бе прав, като каза, че ако Гонт е почтен, няма причина да откаже чека й, още повече я вбесяваше.

„Внимавай — шептеше вътрешният й глас. — Не избързвай. Мисли, преди да говориш. Не забравяй, че обичаш този мъж.“

Но друг глас, студен и злобен, глас, който тя не можеше да приеме като свой, отвръщаше: „Нима? Сигурна ли си?“

— Добре — каза през зъби тя и хвана дръжката на вратата. — Благодаря ти, че се погрижи за интересите ми, Алън. Понякога забравям, че не съм в състояние сама да го направя. Непременно ще му напиша чек.

— Поли!

— Не, Алън. Стига сме говорили. Не искам да се караме повече.

Тя отвори вратата и припряно излезе от колата. Роклята й се заметна, разкривайки умопомрачаващите й крака.

Алън понечи да тръгне след нея, да я спре, да й поговори, да я накара да разбере, че той бе изказал съмненията си само защото държеше на нея… Но часовникът показваше три без десет. Дори и да литнеше до училището, пак имаше вероятност да изпусне Брайън Раск.

— Довечера ще си поговорим — викна той през прозореца.

— Чудесно. Нека говорим — отвърна тя и тръгна към вратата под тентата, без да се обърне нито веднъж.

Преди да обърне колата, Алън дочу чуруликането на малко сребърно звънче.

5

— Госпожице Чалмърс! — провикна се ведро господин Гонт и сложи поредната отметка в списъка си.

Вече почти го беше изчерпал. Поли бе предпоследното име в него.

— Поли, ако обичате — каза му тя.

— Извинете, Поли. — Усмивката му стана още по-широка.

Тя също му се усмихна в отговор, но усмивката й беше измъчена. Тук, в магазина, изведнъж й стана ужасно мъчно, че се наложи да се разделят с Алън по този неприятен начин. Имаше чувството, че всеки момент ще се разплаче.

— Госпожице Чалмърс? Поли? Да не би да ви е зле? — Търговецът мина пред щанда. — Изглеждате ми малко бледа. — По лицето му се четеше истинска загриженост.

„И Алън смята, че този човек е мошеник — помисли си жената. — Къде е да го види сега?“

— От слънцето е — отвърна тя с леко треперещ глас. — Толкова е топло навън.

— И толкова хладно тук. Елате, Поли. Да поседнем.

Поведе я към един от плюшените фотьойли, без ръката му да докосва кръста й. Тя седна с прибрани колене.

— Случайно гледах през прозореца — каза й и се настани на фотьойла до нея, скръствайки дългите си ръце пред гърдите. — Стори ми се, че вие и шерифът спорите за нещо.

— А, нищо. Няма значение — отвърна му, но една немирна сълза прескочи ъгълчето на окото й и се търкулна по бузата.

— Напротив. Има огромно значение.

Тя го погледна учудено… и кафявите му очи я погълнаха. Преди кафяви ли бяха? Не можеше да си спомни със сигурност. Знаеше само, че като я гледаха, всичките тревоги на деня — погребението на горката Нети, глупавата разпра с Алън — постепенно започнаха да се стопяват.

— Н-нима?

— Поли — каза й кротко Гонт. — Мисля, че всичко ще се оправи. Ако ми имаш доверие. Вярваш ли ми?

— Да — отвърна му тя, макар че нещо в нея, нещо далечно и смътно, отчаяно се опитваше да я предупреди. — Вярвам ви, каквото и да говори Алън. Вярвам ви с цялото си сърце.

— Така е добре — отвърна Гонт и хвана ръката й.

Лицето й за миг се изкриви от отвращение, но после отново стана замечтано и безизразно.

— Така е добре. А вашият приятел шерифа няма защо да се притеснява — чекът ви за мен е толкова ценен, колкото и златото.

6

Алън видя, че ако не включи сирената, ще закъснее. Не му се искаше да го прави. Не му се искаше Брайън Раск да вижда полицейска кола. Искаше му се да види просто едно малко позабързано комби, каквото и собственият му баща може би караше.

Нямаше да успее да стигне до училището преди последния звънец. Затова паркира на ъгъла на „Мейн“ и „Училищна“ и зачака. Това бе най-логичният път, по който Брайън можеше да мине. Той тайно се надяваше, че поне този път нещата ще се развият според логиката.

Излезе от колата, подпря се на капака и зарови в джоба си за дъвка. Тъкмо я отваряше, когато се чу училищният звънец.

Беше решил да разговаря с господин Лийлънд Гонт от Ейкрън, Охайо веднага щом свършеше с Брайън Раск. Но после изведнъж се отказа. Първо щеше да се обади в Главната прокуратура в Огъста да му проверят досието. Ако там не откриеха нищо, щеше да изпрати името в компютърния център във Вашингтон. Според Алън това бе едно от малкото хубави неща, които бе създала администрацията на Никсън.

Първите деца вече се задаваха по улицата с викове и смях. Внезапно му хрумна една идея. Отвори дясната врата, пресегна се през седалката и затърси нещо в жабката. Докато ровеше, играчката на Тод падна и се търкулна на пода.

Алън почти се беше отказал, когато най-после намери онова, което търсеше. Взе го, затръшна вратичката на жабката и излезе до колата. В ръцете си държеше малка картонена кутия с надпис:

„ТРИКЪТ С ИЗБУХВАЩИТЕ ЦВЕТЯ

«БЛЕКСТОУИ МЕДЖИК КОРПОРЕЙШЪН»

19, ТРИЙЪР СТРИЙТ

ПАТЕРСЪН, НЮ ДЖЪРСИ.“

Извади от кутийката дебело блокче цветни листчета и го пъхна под каишката на часовника си. Всички фокусници имат своите тайни скривалища по себе си и дрехите си. И всеки има свое любимо място — където крие тайните си. За Алън това бе часовникът.

След като скри прочутите „избухващи цветя“, той продължи да се оглежда за Брайън Раск. Едно момче на колело фучеше на зигзаг между малките пешеходци по улицата. Шерифът веднага зае позиция, но момчето бе единият от близнаците Ханлън.

— Намали, че ще ти лепна глобата — скара му се той, когато малкият профуча покрай него.

Джей Ханлън го погледна стреснат и едва не се блъсна в едно дърво. После продължи пътя си с доста по-ниска скорост.

Алън го изгледа с усмивка и отново се обърна по посока на училището.

7

Пет минути след края на часовете Сали Ратклиф изкачи стъпалата от малкия си кабинет в сутерена до първия етаж и тръгна към канцеларията. Коридорите бързо се опразваха, както винаги при хубаво време. Навън тълпи дечурлига сновяха из двора и търчаха с крясъци към автобусите, които мъркаха унесено на спирката. Ниските токчета на Сали почукваха ритмично по мозайката. Държеше в ръка един жълт плик. Името на него, Франк Джюът, бе обърнато към стегнатата й гръд.

Тя спря пред шести кабинет, през една врата от канцеларията, и погледна през армираното стъкло. Вътре господин Джюът провеждаше инструктаж на десетина учители, които трябваше да поемат тренировките на есенно-зимните спортове.

Той беше пухкав дребосък, който винаги й напомняше за мистър Уедърбий, директора на училището в комиксите на Арчий. Очилата му неизменно увисваха на носа му, точно като на Уедърбий.

От дясната му страна седеше Алис Танер, училищната секретарка, и си водеше записки.

Господин Джюът погледна към вратата, видя Сали и я дари с една от свенливите си усмивчици. Тя махна за поздрав и с усилие се усмихна. Доскоро усмивката трепваше на лицето й съвсем естествено — след молитвите за нея най-нормалното нещо на света бе човек да се усмихва.

Някои от учителите също погледнаха да видят на кого се хили безстрашният им водач. Вдигна глава и Алис Танер. Като я видя, тя кокетно й махна с пръсти и на лицето й цъфна медена усмивка.

„Знаят — помисли си младата жена. — До един знаят, че между мен и Лестър всичко е свършено. Айрийн беше толкова мила снощи… толкова любезна и… толкова нетърпелива да разкаже на целия град какво се е случило. Тая мръсница!“

Сали също помаха с пръсти и на устните й се появи злобна усмивка.

„Дано те блъсне кола, изеднице“ — помисли си тя и продължи надолу по коридора.

Когато господин Гонт й се бе обадил през свободния й час и й бе казал, че трябва да си уредят сметките, Сали го прие с ентусиазъм и злорадо удоволствие. Тя се досещаше, че номерът, който трябва да изиграе на господин Джюът, е малко мръсничък, но нямаше нищо против. Днес определено й харесваше да се прави на подлец.

Посегна към вратата на канцеларията… и спря.

„Какво ти става? — помисли си. — Нали имаш реликвата… онази прелестна свещена реликва, с онова прелестно, свято видение, уловено в нея. Не са ли тези неща предназначени да карат хората да се чувстват по-добри? По-спокойни? По-свързани с Господа? А ти не се чувстваш нито по-добра, нито по-спокойна, нито по-свързана с когото и да било. Чувстваш се сякаш главата ти е пълна с бръмбари.“

— Да, но вината не е моя. Заради реликвата е — промърмори Сали. — Заради Лестър. Господин Лестър Женкар Прат.

Едно дребно момиченце с очила и шини на зъбите извърна глава от плаката, който разглеждаше, и я погледна учудено.

— Какво гледаш, Ървина? — попита Сали.

Ървина примига зад очилата и отвърна.

— Ништо, госпошице Рат-клиф.

— Тогава върви да го гледаш другаде — сопна й се тя. — Часовете свършиха, ако не си го разбрала.

Детето забърза надолу по коридора, хвърляйки от време на време смутен поглед назад.

Сали отвори вратата на канцеларията и влезе. Бе намерила плика, който носеше, точно там, където й бе казал господин Гонт — зад кофите за боклук в бюфета. Името на господин Джюът бе написала сама.

Преди да влезе в кабинета му, тя хвърли бърз поглед през рамо, колкото да се увери, че онази малка мръсница Алис Танер не идва, и прекрачи прага. Бързо прекоси стаята и остави илика на бюрото. Половината от работата вече беше свършена.

Тя отвори горното чекмедже на бюрото и извади отвътре голяма ножица. Наведе се и дръпна най-долното чекмедже. Беше заключено. Господин Гонт я беше предупредил, че ще е така. Сали погледна към стаята на секретарката — вратата към коридора все още беше затворена. Чудесно. Тя пъхна върха на ножицата в процепа над ключалката и силно натисна. Дървото проскърца и се разцепи, и жената изведнъж почувства как зърната на гърдите й приятно се втвърдяват. Беше й забавно. Страшно, но забавно.

Отново мушна ножицата, този път по-дълбоко и пак напъна. Ключалката поддаде и чекмеджето се отвори, разкривайки онова, което беше вътре. В първия миг Сали онемя и челюстта й увисна от изумление. После започна истерично да се кикоти. Смехът й, сподавен и ситен, повече приличаше на писък.

— О, господин Джюът! Какво лошо момче сте!

В чекмеджето имаше купчина списания и „Лоши момчета“ всъщност бе името на едно от тях. На размазаната снимка на корицата се виждаше момче на около девет години, което носеше мотористка шапка в стил 50-те години и… нищо друго.

Сали бръкна в чекмеджето и извади списанията върху бюрото. Бяха петнайсет, може би дори двайсет. „Дечица-веселушки“, „Голишарчета“, „Да духаме с вятъра“, „Фермата на Боби“… Погледна в едно от тях и не повярва на очите си. Откъде се бяха взели тези неща? Със сигурност не ги продаваха в магазините, даже не и на най-горния рафт, за който преподобният Роуз толкова често говореше в църквата и над който се мъдреше табелка: „ЗАБРАНЕНО ЗА ЛИЦА ПОД 18 ГОДИНИ“.

Един добре познат глас изведнъж й заговори: „Побързай, Сали. Инструктажът вече привършва, а ти не би искала да те заварят тук, нали?“

След него се обади друг глас, глас на жена, която Сали почти можеше да назове по име: „Я, стига. Толкова е забавно.“

Младата жена бързо го заглуши и направи онова, което й бе заръчал господин Гонт — разпръсна списанията из кабинета на Франк Джюът. После прибра ножицата в чекмеджето и бързо напусна стаята, затваряйки вратата след себе си. В коридора не се виждаше никой, но гласовете от шеста стая бяха по-силни. Чуваше се и смях. Наистина бяха привършили. Учудващо бързо този път.

„Да е жив и здрав тоя господин Гонт“ — помисли си тя и се шмугна по коридора. Почти бе стигнала до изхода, когато ги чу да излизат след нея. Сали не се обърна. Хрумна й, че през последните пет минути не беше мислила за Лестър Прат, а това наистина беше прекрасно. Реши, че може да се прибере у дома, да си напълни ваната, да се отпусне в нея заедно със свещената реликва и да прекара следващите два часа, без да мисли за Лестър Прат. Колко хубаво би било! Да, наистина! Да…

Какво направи там горе, Сали? Какво имаше в този плик? Кой го бе оставил зад кофите в бюфета? Кога?

Тя се скова за миг. По челото й избиха капки пот. Слепоочията й запулсираха. Очите й станаха огромни и уплашени като очите на подгонена сърна. А после отново се свиха и тя продължи пътя си. Беше обута с широк панталон, чието дъно се триеше в тялото й по един странен, но особено приятен начин, който й напомняше за интимните моменти с Лестър.

„Хич не ме е грижа какво съм направила — помисли си тя. — Дори се надявам да е нещо гадно. Той го заслужава — да прилича на господин Уедърбий, а пък да гледа такива отвратителни списания. Дано се задави, като влезе в кабинета си!“

— Да. Дано се задави, шибаният му развратник! — прошепна тя.

За пръв път в живота си казваше на глас Онази думичка и зърната й отново се стегнаха от приятна тръпка. Ускори крачка, а през главата й минаваха смътни мисли за онова, което можеше да прави във ваната. Изведнъж разбра, че има свои си желания, които просто трябва да задоволи. Не знаеше как… но имаше чувството, че ще разбере.

В края на краищата, ако не си помогнеш сам, и Господ не може да ти помогне.

8

— Цената приемлива ли ви се вижда, Поли? — попита господин Гонт.

Поли понечи да отвърне, но спря. Той сякаш не я слушаше. Беше вперил поглед някъде в далечината и устните му се движеха безшумно като при молитва.

— Господин Гонт?

Мъжът се стресна едва забележимо, а после отново я погледна и се усмихна.

— Извинете ме, Поли. Понякога се разсейвам.

— Цената е повече от приемлива — каза му тя. — Дори ми се вижда фантастична.

Извади чековата си книжка от чантата и започна да му попълва чек. От време на време се замисляше какво ли цели с цялото това внимание, но очите на Лийлънд Гонт сякаш я викаха. А щом го погледнеше, всичките й съмнения се изпаряваха.

Чекът, който му подаде, възлизаше на четиридесет и шест долара. Търговецът го сгъна внимателно и го пъхна в горния джоб на сакото си.

— Да не забравите да попълните контролния талон — напомни й той. — Мнителният ви приятел сто на сто ще поиска да го види.

— Той ще мине да се запознае с вас — каза му Поли и побърза да последва съвета му. — Мисли, че сте мошеник.

— В момента той е претоварен от мисли и намерения, но съвсем скоро плановете му тотално ще се променят, а мислите му ще се изпарят като мъгла при вятър. Помнете ми думата.

— Нали няма да му сторите зло?

— Кой? Аз! Бъркате ме с някого, Патриша Чалмърс. Аз съм пацифист — един от най-великите в света. Не бих позволил и косъм да падне от главата на нашия шериф. Просто исках да кажа, че ще му се отвори работа отвъд реката. Той още не го знае, но скоро ще научи.

— Разбирам.

— А сега, Поли…

— Да?

— Чекът ви не покрива напълно стойността на амулета.

— Така ли?

— Да, така. — В ръцете му незнайно откъде се беше появил бял плик. — За да ми се издължите докрай, Поли, ще трябва да ми помогнете да изиграя малък номер на един човек.

— На Алън ли? — Тя настръхна като подплашен заек. — Да не би да имате предвид Алън?

— Не, разбира се. Не бих ви помолил да изиграете номер на човек, когото познавате, какво остава за човек, когото смятате, че обичате. Би било неетично.

— Нима?

— Да… макар да смятам, че наистина трябва да си помислите за връзката си с шерифа, Поли. Може да се окаже, че нямате кой знае какъв избор: ако направите компромис сега, ще се подложите на непрестанни компромиси в бъдеще. Или иначе казано: на онези, които се женят набързо, им остава много време да се разкайват.

— Не ви разбирам.

— Знам. Но като си видите пощата, ще ме разберете. Ще видите, че не само аз съм станал обект на подозрението му. А сега нека обсъдим номера, който искам да изиграете. Отнася се за човек, когото наскоро взех на работа. Името му е Мерил.

— Ейс Мерил?

Усмивката му изчезна.

— Не ме прекъсвайте, Поли. Никога не ме прекъсвайте, докато говоря. Освен ако не искате ръцете ви да се подуят като на удавник.

Тя се дръпна уплашено. Зениците й се разшириха от ужас.

— И-и-звинете.

— Този път ще приема извинението ви. А сега слушайте. Слушайте много внимателно.

9

Франк Джюът и треньорът по баскетбол Брайън Макгинли влязоха в канцеларията секунди след Алис Танер. Франк се смееше и разправяше на Брайън виц, който бил научил сутринта от някакъв търговец на тетрадки. Ставаше дума за един лекар, който не можел да постави диагноза на някаква жена. Бил свел възможностите до две — СПИН или Алцхаймер — но не можел да определи със точност кое е.

— И така мъжът на жената дърпа доктора настрана и го пита — разказваше той.

Алис се беше навела над бюрото си и прелистваше куп съобщения. Франк я погледна и прошепна нещо в ухото на Брайън — колежката им хич не носеше майтап, а мръсните шегички направо я вбесяваха.

— Да, бе! — захили се Брайън.

— Та мъжът пита: „Докторе, няма ли начин да разберем кое от двете е?“

Жената извади две розови листчета от купа и тръгна с тях към кабинета на Джюът. Отвори вратата и се закова, сякаш се бе блъснала в невидима стена. Шегобийците отвън не й обърнаха никакво внимание.

— Има — отвърнал докторът. — Заведи я на трийсет километра навътре в гората и я остави там. Ако намери пътя до вкъщи, не я чукай.

Брайън Макгинли зина за миг срещу шефа си, а после прихна да се смее. Джюът също се разсмя. Двамата така неудържимо се кикотеха, че в първия момент не чуха вика на Алис. Втория път нямаше начина да не я чуят. Тя почти изкрещя името на Франк. Той се спусна към нея.

— Алис! Какво…

После видя какво и се вцепени от ужас. Думите заседнаха в гърлото му. Тестисите му изтръпнаха, свиха се и сякаш искаха да се върнат там, откъдето бяха дошли.

Списанията.

Тайните списания от долното чекмедже.

Бяха разпръснати из стаята като кошмарни конфети: момчета в униформи, момчета в сено, момчета със сламени шапки, момчета на кончета.

— Боже Господи!

Възгласът, дрезгав от ужас и въодушевление, дойде отляво на Франк. Той се обърна (вратните му жили скърцаха като ръждясали панти) и видя колегата си, който гледаше списанията като вцепенен, а очите му всеки момент щяха да изскочат от орбитите си.

„Това е шега — понечи да каже той. — Глупава шега. Тези списания не са мои. Стига само да ме погледнете, за да разберете, че подобни списания не биха могли да… да… да представляват интерес за мъж… мъж, в моето… моето… «

Неговото какво?

Франк не можеше да каже, но това едва ли имаше някакво значение, защото бе изгубил способността си да говори.

Тримата стояха шокирани и гледаха кабинета на директора на Средното училище Франк Джюът. От полуотворения прозорец нахлуваше горещ вятър. Той разлисти страниците на едно от списанията и го събори на пода. „Сочни млади момченца“, обещаваше корицата.

» Шега. Ще кажа, че е било шега. Но дали ще ми повярват? Ами ако чекмеджето е разбито? Ще ми повярват ли, ако е разбито?“

— Госпожо Танер? — обади се детски глас зад гърбовете им.

Тримата — Джюът, Танер и Макгинли — се обърнаха като един и виновно погледнаха към канцеларията. Там стояха две момичета, осмокласнички, облечени в червено-белите мажоретни униформи на училището. Алис Танер и Брайън Макгинли като по команда се изпречиха на вратата, за да скрият гледката в кабинета на Франк. Самият Франк сякаш беше пуснал корени на мястото си. Стоеше като вкаменен и не можеше да се помръдне. Но мажоретките вече бяха видели каквото имаше за гледане. Едната от тях — Дарлийн Викъри — залепи длани на пухкавото си лице и впери изумен поглед в директора.

„Прекрасно — помисли си той. — До утре на обяд всеки ученик в това училище ще разбере. А до вечерта няма да остане човек в града, който да не знае.“

— Момичета, напуснете — каза госпожа Танер. — Някой е изиграл грозна, изключително грозна шега на господин Джюът. Да не сте посмели и дума да обелите. Разбрахте ли?

— Да, госпожо Танер — отвърна Ерин Макавой.

Три минути по-късно тя щеше да разкаже на най-добрата си приятелка Дона Болно, че кабинетът на директора е бил украсен със снимки на момченца с хеви метъл гривни и никакво облекло.

— Да, госпожо Танер — отвърна Дарлийн Викъри.

Пет минути по-късно тя също щеше да разкаже новината на своята най-добра приятелка Натали Прийст.

— Тръгвайте — каза Брайън Макгинли. Опитваше се гласът му да звучи строго, но той бе заглъхнал от шока. — Веднага!

Двете момичета се втурнаха към вратата и червено-белите поли се надиплиха около кльощавите им колена. Брайън бавно се обърна към Франк.

— Мисля… — подхвана той, но Франк не му обърна внимание.

Просто влезе като лунатик в кабинета си, затвори вратата с табелка: „ДИРЕКТОР“ и бавно започна да събира списанията.

„Защо не им дадеш писмено признание?“ — крещеше част от съзнанието му.

Но един друг, по-примитивен глас му казваше, че сега е най-уязвим. Ако говори с двамата сега, ако се опита да им обясни ситуацията, сам щеше да си сложи въжето на шията.

Алис чукаше на вратата. Той не й отговори и продължи да обикаля като сомнамбул из кабинета си и да събира списанията, които бе скътал през последните девет години. Беше писал за всяко едно от тях до далечни доставчици, беше ги прибирал от пощата в Гейтс Фолс, треперейки всеки път да не би щатската полиция или някой пощенски инспектор да го сгащят на място. Никой никога не бе успял да го разкрие. А сега…

„Няма да повярват, че са твои — успокояваше го примитивният глас. — Просто не могат да си позволят да повярват такова нещо. Това здравата би разклатило така удобните им провинциални виждания за живота. Щом се успокоиш, ще им дадеш някакво обяснение.“

Но… кой можеше да му изиграе такъв номер? Кой би посмял да направи подобно нещо? (На Франк нито за миг не му хрумна да се запита кой идиот го бе накарал да донесе списанията точно тук, в училището, където толкова хора можеха да ги намерят.)

В целия град имаше само един-единствен човек, който знаеше за двойнствения му живот и беше в състояние да му погоди такъв номер. Това бе Джордж Нелсън, учител по дърводелство в гимназията. Джордж Нелсън, който под мускулестата си мъжествена външност, беше по-педераст и от него. Джордж Нелсън, с когото Франк Джюът бе ходил на едно парти в Бостън, едно парти, на което присъстваха много мъже на средна възраст и малка групичка голи момчета. Едно парти, което можеше да те прати в затвора до края на живота.

На бюрото му лежеше голям жълт плик с името му, написано през средата. Франк изведнъж се почувства като в бърз асансьор. Кръвта се качи в главата му. Започна да му се гади. Вдигна глава и видя Алис и Брайън, които се взираха в него почти от упор. Очите им бяха огромни, устата им зееха отворени и Франк си помисли: „Вече знам какво е да си риба в аквариум.“

Той им махна да се махат, но те не помръднаха. Това не го учуди особено. Намираше се в кошмар, а в кошмарите нещата никога не стават така, както ги искаш. Нали затова са кошмари.

Чувстваше се изгубен и объркан, но някъде дълбоко в душата му като жив въглен в угаснало огнище тлееше синият пламък на гнева.

Седна зад бюрото си и сложи купчината списания на пода. Видя, че чекмеджето е разбито, както бе и предполагал. После взе плика, разкъса го и изсипа съдържанието му на бюрото. Бяха снимки, лъскави, цветни снимки на него и Джордж Нелсън на партито в Бостън. Двамата се гавреха с двама-трима красиви младежи (най-големият от „младежите“ едва ли имаше дванайсет години) и на всяка снимка лицето на учителя по дърводелство бе размазано, докато неговото се виждаше отлично.

Дори това не можа да изненада Франк.

В илика имаше и бележка. Той я извади и зачете:

Франк, старче.

Извинявай, че постъпвам така, но ми се налага да напусна града и нямам време за шеги. Искам две хилядарки. Донеси ми ги довечера в седем у дома. Дотук мисля, че ще успееш да се и изплъзнеш, няма да е лесно, но едва ли ще е проблем за мазно копеле като тебе. Но я си представи, ако разлепя копия от тези снимки на всяка телефонни кабина в града, точно под плакатите за Нощта в казиното? Ще те изхвърлят от града с краката напред, старче. И помни, ако не ми донесеш две хиляди долара най-късно до седем и петнайсет, ще съжалиш, че си се родил с патка.

Твой приятел,

Джордж

Твой приятел.

Твой приятел!

Погледът му непрекъснато се връщаше към тези последни думи. Той ги препрочиташе отново и отново и не можеше да повярва на очите си.

Мръсник! Юда! Предател!

Брайън Макгинли продължаваше да чука на вратата, но когато Франк Джюът най-после вдигна глава от онова, което бе ангажирало вниманието му на бюрото, юмрукът на Брайън увисна във въздуха.

Лицето на шефа му бе восъчно бледо, с изключение на две яркочервени нетна на бузите му. Зъбите му бяха оголени в злобна усмивка.

В този момент той изобщо не приличаше на господин Уедърбий.

„Мой приятел!“ — помисли си Франк, смачка бележката и прибра лъскавите снимки обратно в илика.

Синият пламък на гнева бе станал оранжев. Угасналото огнище се превръщаше във вулкан.

„Ще отида, разбира се. Ще отида да си поприказвам с моя приятел Джордж.“

10

Наближаваше три и петнайсет и Алън реши, че Брайън Раск е минал по друг път — върволицата от ученици вече съвсем оредяваше.

Но тъкмо бе посегнал за ключовете си, когато по улицата се зададе слабичка, издължена фигура на колело. Момчето караше бавно и сякаш висеше на кормилото. Главата му бе толкова наведена, че шерифът не можеше да види лицето му.

Но видя голямата кошница за пикник в багажника на колелото.

11

— Разбираш ли, Поли? — попита Гонт и й подаде плика.

— Да,… р-разбирам — отвърна тя, но в замечтаното й лице се четеше тревога.

— Не изглеждаш щастлива.

— Ами-и-и…

— Амулетите не действат на нещастни хора — каза й той и в същия миг жестока болка прониза като с острие ръцете й. Жената глухо простена.

Господин Гонт й направи знак да се приближи и попита с меден глас:

— Нали не искаш да се върнеш към предишното си състояния, а, Поли?

— Не! — проплака тя. Гърдите й бясно подскачаха нагоре-надолу, ръцете й трепереха, огромните й трескави очи нито за миг не се отделиха от неговите. — Моля ви, не!

— Защото нещата ще отивам все към по-зле, нали?

— Да! Да! Така е!

— А никой не може да те разбере. Нито дори шерифът. Той не знае какво е да се събудиш посред нощ с ад в ръцете си, нали?

Поли поклати глава и се разплака.

— Прави каквото ти казвам и никога няма да се будиш така. И още нещо. Поли — прави каквото ти казвам и ако някой в Касъл Рок научи, че детето ти е изгоряло живо в една съборетина в Сан Франциско, то няма да е от мен.

Тя издаде дрезгав, отчаян нисък — писък на жена, безнадеждно впримчена в безпощаден кошмар.

Търговецът се усмихна.

— Адът има много лица, Поли.

— Откъде знаете за него? — прошепна тя. — Никой не знае. Дори Алън. Казах му…

— Знам, защото това ми е работата. А неговата е да се съмнява. Поли. Затова той нито за миг не е повярвал на онова, което си му казала.

— Той каза, че…

— Сигурен съм, че е казал какво ли не, но не ти е повярвал. Жената, която нае да го гледа, беше наркоманка, нали? Ти нямаш вина за това, но обстоятелствата, довели до крайния резултат, са били изцяло подвластни на твоя избор, нали, Поли? Твоят избор. Момичето, което си наела да пази Келтън, умира от свръхдоза и си изпуска цигарата в кошчето. Съгласен съм, че тя е дръпнала спусъка, но оръжието е било заредено от твоята гордост, от твоята неспособност да сведеш глава пред родителите си и останалите добри хорица на Касъл Рок.

Поли вече хълцаше от плач.

— Но нима една млада жена няма право на гордост? — попита кротко Гонт. — Когато всичко друго й се е изплъзнало, няма ли право поне на това — на последната монета, без която кесията й ще е напълно празна?

Тя гордо вдигна разплаканото си лице.

— Смятах, че това си е моя работа. И сега смятам. Нека да е гордост, и какво от това?

— Да — отвърна спокойно той. — Говориш като победител… но те щяха да те приемат, нали? Родителите ти. Може би нямаше да им е приятно — не и с детето, което непрекъснато да им напомня за случилото се, не и сред злите езици, които се развързват в малките градове като този — но щяха да те приемат.

— Да, и щях да прекарам целия си живот, опитвайки се да се измъкна от опеката на майка си! — изкрещя с грозен, гневен глас, който изобщо не приличаше на нейния.

— Да — отвърна все така кротко Гонт. — Затова избяга далеч. С Келтън и гордостта си. А когато Келтън си отиде, остана ти само едната гордост.

Поли простена от мъка и зарови лице в дланите си.

— Боли повече от ръцете, нали?

Тя кимна, без да сваля ръце от лицето си. Гонт сложи грозните си, дългопръстести ръце зад врата и заговори сякаш четеше проповед:

— Човечество! Какво благородство! Какво желание да пожертваш ближния!

— Престанете! — проплака жената. — Не можете ли просто да престанете!

— Това са най-съкровените ти тайни, нали, Патриша?

— Да.

Той докосна челото й. Тя трепна за миг, но не се дръпна.

— Това е врата към ада, която не искаш никога да отваряш, нали?

Тя кимна, без да сваля ръце от лицето си.

— Тогава прави, каквото ти казвам. Поли — прошепна й той, а после отдръпна едната ръка от лицето й и започна да я гали. — Прави каквото ти казвам и си затваряй устата. — Вгледа се отблизо в обляното й в сълзи лице, в мокрите й зачервени очи и на устните му се изписа гримаса на отвращение.

— Не знам от кое ми се повдига повече — от плачеща жена или от кискащ се мъж. Избърши проклетото си лице, Поли!

Бавно, като насън, тя извади дантелена кърпичка от чантата си и започна да попива сълзите си.

— Така е по-добре — каза той и се изправи. — Ще те пусна да си вървиш. Поли. Предстои ти работа. Но искам да знаеш, че за мен беше огромно удоволствие да работя с теб. Винаги съм се наслаждавал на жени, които се гордеят от себе си.

12

— Ей, Брайън, искаш ли да видиш едни фокус?

Момчето на колелото рязко вдигна глава, перчемът над челото му се метна назад и Алън безпогрешно разпозна в очите му неподправен, първичен страх.

— Фокус ли? — попита то с треперещ глас. — Какъв фокус?

Шерифът не знаеше от какво се страхува момчето, но разбра едно — магьосничеството, на което толкова пъти бе разчитал, за да стопи леда между себе си и децата, този път поради някаква странна причина бе имало обратният ефект. Но трябваше да довърши започнатото.

Той вдигна лявата си ръка — онази с часовника — и се усмихна срещу бледото, напрегнато лице на Брайън Раск.

— Както виждаш в ръкава ми няма нищо освен ръката ми, която продължава чак до рамото. Но… абракадабра!

Алън направи артистично движение с дясната си ръка и незабелязано избута малката пачка изпод часовника си. Бързо я стисна в юмрука си, дръпна невидимата връвчица, която разтваряше цветните листчета и долепи длани. Когато ги разтвори в ръцете му разцъфна голям букет от неестествено красиви хартиени цветя.

Той бе нравил този фокус стотици пъти и нито веднъж така добре, както в този горещ октомврийски следобед. Но очакваната реакция — моментна изненада, последвана от усмивка с една трета изумление и две трети възхита — не се изписа на лицето на Брайън. Момчето хвърли бегъл поглед към букета и отново впери очи в Алън.

— Страхотно, а? — възкликна шерифът и устните му се разтегнаха в усмивка, точно толкова естествена, колкото и зъбите на баба му.

— Да — отвърна Брайън.

— А-ха. Виждам, че си поразен.

Алън събра длани и букетът отново изчезна. Фасулска работа. Но беше крайно време да си купи нови цветя. Тези всеки момент щяха да се разпаднат. Нежната пружина бе започнала да се разхлабва, а шарените цветчета скоро съвсем щяха да се разръфат.

Отново разтвори длани, усмихвайки се този път искрено. От букета нямаше и следа — той се бе превърнал в малко тесте цветни листчета, скрити под часовника му.

Брайън Раск не отвърна на усмивката — всъщност лицето му бе лишено от каквото и да е изражение. Останките от летния му тен не можеха да скрият бледността на лицето му. Нито пък белезите на ранния пубертет: куп пъпчици по челото, една по-голяма в ъгъла на устните, черни точки от двете страни на носа. Под очите му тъмнееха морави кръгове. Сякаш от години не беше спал като хората.

„Това дете изобщо не е на себе си — помисли си Алън. — Душата му е дамгосана, може би дори смазана.“

Възможните причини бяха две: или Брайън Раск бе видял вандала, вилнял в дома на Джърсик, или самият той бе този вандал. И двете бяха еднакво благодатни за следствието, но ако беше второто, Алън едва ли можеше да си представи вината, която сега тегнеше на плещите на това невръстно момче.

— Фокусът е страхотен, шериф Пангборн — каза детето с безизразен, безчувствен глас. — Наистина.

— Благодаря ти. Радвам се, че ти хареса. Знаеш ли за какво те търся, Брайън?

— Мисля… че да.

В този миг Алън беше почти сигурен, че момчето ще си признае за прозорците. Тук на този ъгъл то щеше да си признае и шерифът щеше да направи голяма стъпка към разплитане на мистерията.

Но Брайън не каза нито дума повече. Просто стоеше и го гледаше с уморени, леко зачервени очи.

— Какво стана, синко? — попита го със същия кротък и спокоен глас. — Какво стана у Джърсик?

— Не знам — отвърна вяло Брайън. — Но го сънувах снощи. А също и в неделя. Сънувах, че отивам в къщата, и в съня си виждам кой вдигна целия шум.

— И кой, Брайън?

— Едно чудовище — отговори момчето. Гласът му не се промени нито за миг, но две големи сълзи увиснаха на миглите му. — В съня си вместо да избягам, чукам на вратата. Тя се отваря, излиза едно чудовище и… ме… изяжда.

Сълзите натежаха и се търкулнаха по изнуреното му лице.

„И това може да е — помисли си Алън. — Ужас, най-обикновен ужас.“

Подобен на този, който би изпитало малко дете, ако влезе в спалнята в неподходящ момент и завари родителите си да се любят. Само защото е твърде малко, за да знае как изглежда любовта, то си мисли, че се бият.

Но…

Някак си не можеше да го приеме. Имаше чувството, че това момче го лъже в очите въпреки страдалческия му вид, който сякаш казваше: „Искам да ти изповядам всичко.“ Защо? Защо го мъчеше такова чувство?

Той не можеше да си отговори, но опитът му подсказваше, че Брайън знае кой е извършил престъплението. Може би му беше близък и момчето се чувстваше задължено да го прикрива. Или пък онзи знаеше, че Брайън го е видял, и малкият просто го беше страх от отмъщение.

— Някой е изпочупил прозорците на Джърсик с камъни — каза мъжът с тих и, дай Боже, спокоен глас.

— Да, господине — въздъхна момчето. — Може и така да е било. Аз помислих, че се карат, но може и някой да е хвърлял камъни.

— Значи помислил си, че се карат?

— Да, господине.

— Така ли си помисли наистина.

— Да, господине.

Алън въздъхна.

— Е, сега вече знаеш какво е станало. И разбираш, че това е сериозно престъпление, дори и нищо да не последва след него.

— Да, господине.

— Но този път е имало последствия. Нали знаеш, Брайън?

— Да, господине.

Тези тъжни детски очи, които го гледаха от спокойното, бледо лице, за него означаваха само едно: че момчето иска да му разкаже всичко, но никога няма да го направи.

— Изглеждаш много нещастен, Брайън.

— Да, господине.

— Да, господине. Значи ли това, че си нещастен, Брайън?

Момчето кимна и поредните две сълзи се търкулнаха по бузите му. Алън изпита две напълно изключващи се чувства: дълбоко съжаление и яростно отчаяние.

— И защо си нещастен, Брайън? Кажи ми.

— Преди сънувах толкова хубави неща — прошепна едва чуто то. — Глупави, но хубави. Сънувах госпожица Ратклиф, учителката ми по правоговор. Сега знам, че е било глупаво. Преди не го знаех, но ми беше по-добре. Сънят, който сега сънувам… онзи за чудовището… той ме плаши, шериф Пангборн… но нещастието ми идва от нещата, които знам. Това е като да знаеш как фокусникът прави номерата си.

Сведе за миг глава и шерифът можеше да се закълне, че гледа часовника му.

— Сега знам, че понякога е по-добре да си глупав.

Той сложи ръка на рамото му.

— Брайън, дай да зарежем тия щуротии. Кажи ми какво стана. Какво видя? Какво направи?

— Отидох да питам дали искат някой да им рине снега през зимата… — заговори с равен, изкуствен глас, който плашеше Алън.

Момчето беше като всяко единайсетгодишно американско дете — маратонки „Конвърс“, дънки и фланелка с лика на Барт Симпсън. Но говореше като зле програмиран робот, чиито батерии бяха на привършване. За пръв път мъжът се замисли дали Брайън Раск не е видял някой от родителите си в двора на Джърсик.

— … Чух шум — продължи момчето. Говореше с прости, декларативни изречения, като полицейски следовател пред съда. — Страшен шум: бум, тряс, трошене на стъкла… И хукнах колкото краката ми държат. Съседката беше излязла на верандата си. Попита ме какво става. Мисля, че и тя се беше уплашила.

— Да, Джилиън Мизлабурски. Вече говорих с нея — отвърна Алън и посегна към кошницата, която стърчеше нестабилно в багажника. Момчето застина.

— Тази кошница на колелото ти ли беше онази сутрин, Брайън?

— Да, господине — отвърна той, изтри сълзите с опакото на ръката си и го погледна измъчено.

— Какво имаше вътре?

Брайън не отговори, но на шерифа му се стори, че устните му трепереха.

— Какво имаше вътре, Брайън?

Момчето продължи да мълчи.

— Камъни ли?

Бавно, почти като насила, то поклати глава.

— А какво? — за трети път попита Алън.

— Каквото и сега — прошепна момчето.

— Мога ли да погледна?

— Да, господине.

Мъжът отвори капака и погледна в кошницата. Беше пълна със снимки на бейзболисти: „Топс“, „Флийърс“, „Донръс“…

— Те са ми за размяна. Нося ги навсякъде — поясни Брайън.

— Носиш ги… навсякъде?

— Да, господине.

— Защо, Брайън, защо мъкнеш тази кошница снимки със себе си?

— Нали ви казах — те са ми за размяна. Не се знае кога може да ми се удаде случай да ги смени изгодно. Още не съм си намерил Джо Фоу и Майк Грийнуел.

Алън за миг долови в очите му смътен, издайнически блясък и почти можеше да се закълне, че чува някакъв далечен гласец да пропява: Измамих те! Измамих те!

Сигурно си въобразяваше, сигурно стресът и вродената му подозрителност си казваха думата.

Но така ли беше наистина?

Добре, де, какво очакваше да намериш вътре? Камъни, увити в бележки ли? Наистина ли си мислеше, че е тръгнал да направи същото в някоя друга къща?

„Да“ — призна си Алън.

Част от него си мислеше точно това. Брайън Раск — Невръстното Страшилище на Касъл Рок. Безпощадният Разрушител.

Но проблемът беше другаде: той бе напълно сигурен, че Брайън Раск знае какво си мисли. Измамих те! Измамих те, шерифе!

— Брайън, моля те, кажи ми какво става? Ако знаеш нещо, моля те, кажи ми го.

Брайън мълчаливо затвори кошницата.

— Не можеш ли да ми кажеш?

Момчето бавно кимна. „Тоест — не мога“ — помисли си Алън.

— Добре, кажи ми поне това: страх ли те е? Страх ли те е, Брайън?

То отново кимна.

— Кажи ми какво те плаши, синко. Може би ще мога да ти помогна. — Леко почукна по значката на ризата си. — Мисля, че затова са ми дали тая значка да я разхождам насам-натам. Защото понякога мога да бъда и от помощ.

— Аз… — подхвана плахо Брайън. В този момент радиостанцията в колата на Алън изпращя:

— Пост едно, пост едно, тук е базата. Чувате ли ме?

Момчето отмести поглед от шерифа и се обърна към колата, откъдето звучеше гласът на Шийла Бригъм. Глас на властта и правораздаването. Алън изведнъж осъзна, че дори то да бе имало намерение да му каже нещо (което си оставаше в сферата на предположенията), сега вече нямаше да обели нито дума. На лицето му бе легнала маска.

— Сега си върви у дома, Брайън. Ще поговорим за този… твой сън… малко по-късно. Става ли?

— Да, господине.

— Междувременно помисли си над това, което ти казах: работата на шерифа наистина е да помага на хората.

— Трябва да си вървя, шерифе. Ако не се прибера веднага у дома, мама ще ми се кара.

Алън кимна.

— А ние не искаме това, нали, Брайън? Хайде, върви.

Той проследи с поглед момчето, което се качи на колелото и потегли с наведена глава. Имаше нещо странно в тази история, толкова странно, че мистерията с Уилма и Нети изглеждаше по-второстепенна от това да разбере каква е причината за тъгата и страха, изписани на лицето на това дете.

Двете жени бяха мъртви и погребани. Но Брайън Раск все още беше жив.

Алън отиде до разбрицания си автомобил, който трябваше да продаде още преди година, грабна радиостанцията и натисна бутона за връзка.

— Да, Шийла, слушам те!

— Търси те Хенри Пейтън, Алън. Каза, че е спешно. Иска да те свържа с него.

— Давай — каза той и усети, че пулсът му се учестява.

— Ще ми отнеме малко време.

— Нищо, ще чакам.

Подпря се на капака под шарената сянка и зачака.

13

Когато Поли пристигна у дома, часът беше три и двайсет, а тя се чувстваше напълно раздвоена. От една страна, изпитваше неистова необходимост да изпълни задачата, която господин Гонт й бе поставил (не можеше да я нарече „шегичка“, защото не й се искаше да се приема като шегаджийка), но искаше час по-скоро да приключи, за да може амулетът окончателно да й принадлежи. Мисълта, че пазарлъкът не приключва, докато търговецът не реши, изобщо не бе минала през главата й.

От друга страна, изпитваше неистова необходимост да се свърже с Алън и да му разкаже всичко, което се бе случило… или поне онова, което можеше да си спомни. Онова, което си спомняше — вярно, то я изпълваше със срам и подсъзнателно я плашеше, но споменът и за него бе съвсем ясен — бе следното: Лийлънд Гонт ненавиждащ човека, когото тя обичаше, и Лийлънд Гонт правеше нещо — нещо — изключително нередно, за което Алън просто трябваше да знае. Трябваше да знае, дори с цената на това амулетът да изгуби магическата си сила.

„Наистина ли си мислиш така?“

Част от нея — да. Онази част, която бе ужасена от Лийлънд Гонт, макар да не можеше да си спомни какво точно бе направил той, за да предизвика този страх, мислеше точно така.

„Искаш ли пак да се върнеш на старото положение, Поли? Искаш ли ръцете ти да са два ненужни израстъка, които само ти причиняват болка?“

Не. Но не искаше и да нарани Алън. Нито да позволи на Гонт да извърши онова, което си бе наумил, особено ако то (както подозираше) се окажеше пагубно за града. Нито пък да стане негов съучастник, като отиде до занемарения парцел на шосе 3 и изиграе някаква шега, която дори не разбираше.

И така — тези две противоположни желания, всяко представено от своя си разпален говорител, се надвикваха в душата й през целия път до дома. Ако господин Гонт наистина я бе хипнотизирал по някакъв начин (нещо, в което тя бе напълно сигурна, когато напусна магазина, но в което с времето започваше да се съмнява), то тази хипноза вече бе напълно преминала (или поне така вярваше). Но за пръв път в живота си Поли се чувстваше напълно неспособна да реши какво да предприеме. Сякаш от организма й изведнъж бе изсмукан някакъв жизненоважен за решителността химикал.

В края на краищата тя реши да се прибере у дома и да последва съвета на господин Гонт (макар да не си спомняше какъв точно бе той). Щеше да провери пощата си, да се обади на Алън и да му разкаже какво бе поискал Гонт от нея.

„Ако направиш това — припомни и вътрешният глас, — амулетът наистина ще изгуби силата си. И ти го знаеш.“

Да, но какво щеше да каже на съвестта си.

Щеше да се обади на Алън, щеше да му се извини, че се е държала толкова глупаво, а после щеше да му разкаже какво иска Гонт от нея. Може би щеше дори да му покаже плика, който търговецът й бе дал да сложи в онази тенекиена кутия. Може би.

С подобрено настроение Поли пъхна ключа във входната врата на дома си и отключи. Пощата — по-оскъдна от обикновено — лежеше на обичайното си място на килима. Тя се наведе и събра пратките — рекламна брошура за кабелна телевизия с усмихнатото, невъзможно красиво лице на Том Круз на корицата; каталог от „Хорчоу Кълекшън“, друг от „Шарпър Имидж“ и…

Поли видя писмото и стомахът й се сви от лошо предчувствие. Получател: „Патриша Чалмърс“. Подател: „Сан Франциско, Отдел «Социални грижи за деца и сираци», Гийри Стрийт 666“. Спомняше си зданието на Гийри Стрийт 666 от посещенията й там. Всичко на всичко три. Три срещи с трима „грижовни“ към децата бюрократи, двама от които бяха мъже. Мъже, които гледаха на нея като на дъвчащ бонбон, залепнал за най-хубавите им обувки. Третият бюрократ беше жена — огромна негърка, която умееше да слуша и да се смее. Именно от тази жена Поли най-после получи одобрението.

Но Гийри Стрийт 666, втори етаж, се бе запечатал в съзнанието й като на лента. Спомняше си огромния прозорец в дъното на коридора и млечната светлина, която той хвърляше върху линолеума; спомняше си кънтящия звук на пишещи машини, който се разнасяше от вечно отворените кабинети; спомняше си мъжете, които пушеха до сандъчетата с пясък, и начина, по който я гледаха. Но най-ясно от всичко си спомняше как се бе чувствала, облечена в единствените си свестни дрехи — тъмен полиестерен костюм с панталон, бяла копринена блуза, скъп силонов чорапогащник с телесен цвят, ниски обувки — но уплашена и самотна, защото мрачният втори етаж на Гийри Стрийт 666, изглежда, нямаше ни сърце, ни душа. Молбата й за социална помощ в края на краищата бе удовлетворена именно там, но тя си спомняше само отказите — очите на мъжете (по-добре облечени от Норвил долу в ресторанта, но иначе досущ като него); погледите им, които пълзяха по гърдите й; устните им, които се свиваха в благопристойно неодобрение, когато чуеха за проблема Келтън Чалмърс — копелето; на тази малка мръсница, тази „цветарка“, която не приличаше на хипи сега, но която, веднъж излязла оттук, щеше без съмнение да свали копринената блуза, хубавия панталон, да не говорим за сутиена, и щеше да се намъкне в тесни плитки джинси и блуза на петна, през която да прозират зърната й. Очите им казваха всичко това, И много повече. И макар че отговорът на молбата й трябваше да пристигне по пощата, Поли още там бе разбрала, че ще й откажат. При тези първи две срещи тя бе напуснала сградата разплакана, До ден-днешен помнеше сълзите, които бяха прогаряли страните й като киселина, и очите на хората, които се бяха взирали в нея по улицата. Не от загриженост — от скучно любопитство.

Тя не искаше да си спомня за тези тежки времена, нито за мрачния коридор на втория етаж, но сега те отново бяха там — толкова осезаеми, че почти усещаше миризмата на гумения под, виждаше млечната светлина от прозореца, чуваше далечните кънтящи звуци на едновремешните механични пишещи машини, които изкълваваха поредния ден в галериите на бюрокрацията.

Какво искаха от нея? Какво, за Бога, искаха след толкова години?

„Скъсай го!“ — изкрещя глас вътре в нея. Заповедта бе толкова императивна, че тя почти я изпълни. Но… скъса само плика. Вътре имаше един-единствен лист — ксерокопие. И макар че пликът носеше нейното име, тя с изумление установи, че писмото е адресирано до шериф Алън Пангборн.

Погледът й слезе в края на текста. Името под нечетливия подпис, Джон Пърлмютър, смътно й напомняше нещо. Отдолу някой старателно бе отбелязал: „Копие: Патриша Чалмърс.“ Копието беше направено на ксерокс, а не под индиго, но все пак разрешаваше мистерията защо й пращат писмо, адресирано до Алън (а също и притеснението й, че го е получила по погрешка). Но какво, за Бога…

Тя седна на люлеещия се стол в антрето и зачете писмото. Докато го четеше, по лицето й като облаци през променлив, ветровит ден преминаваха чувства: изненада, разбиране, срам, страх, гняв и накрая ярост.

— Не! — извика потресена, а после пак се облегна на стола и се насили да прочете писмото отново. Бавно, отначало докрай.

САН ФРАНЦИСКО

ОТДЕЛ „СОЦИАЛНИ ГРИЖИ ЗА ДЕЦА И СИРАЦИ“

ГИЙРИ СТРИЙТ 666

САН ФРАНЦИСКО, КАЛИФОРНИЯ 94112

23 септември 1991

Шериф Алън Пангборн,

Шерифство Област Касъл,

Кметство Касъл Рок,

Мейн 04055

Уважаеми шериф Пангборн.

Получих писмото Ви от 1 септември. С настоящото искам да Ви уведомя, че че мога да Ви окажа никаква помощ по поставения от Вас въпрос. Даването на информация за лицата, подали молба за социална помощ, освен при наличието на нарочно съдебно решение, противоречи на политиката на Отдела, който представлявам. Предоставих писмото Ви на г-н Мартин Чанг, юридически съветник на отдела, и съм длъжен да Ви уведомя, че копие от него е изпратено в Главната прокуратура в Калифорния за мнение относно законността на искането Ви. Какъвто и да е резултатът, бих искал да знаете, че намирам любопитството Ви по отношение на живота на тази жена в Сан Франциско за неоснователно и обидно.

Съветвам Ви, шериф Пангборн, да прекратите по-нататъшни действия по този въпрос, тъй като това ви довело до правни проблеми за Вас самия.

Искрено Ваш

Джон Пърлмютър,

заместник-директор

Копие: Патриша Чалмърс

След като прочете четири пъти това ужасно писмо, Поли стана от стола и тръгна към кухнята. Вървеше бавно и грациозно, като във вода. В началото погледът й бе мътен и объркан, но когато стигна до телефона и набра номера на шерифа, очите й се избистриха. Изражението в тях бе ясно и несъмнено — гняв. Толкова силен, че граничеше с омраза. Човекът, когото обичаше, се ровеше в миналото й — виждаше й се колкото невероятно, толкова и логично. През последните пет-шест месеца тя бе прекарала доста време, сравнявайки себе си с Алън Пангборн. И винаги бе излизала втора. Сълзите му срещу нейното измамно спокойствие, което криеше толкова срам, болка и непобедима гордост. Честността му срещу дребничките й лъжи. Какъв светец се бе показал той! Колко обезкуражаващо идеален! И колко лицемерна бе настоятелността й да го накара да забрави миналото!

А през цялото това време той бе душил наоколо, опитвайки се да разкрие истинската история на Келтън Чалмърс.

— Копеле! — прошепна тя.

Телефонът отсреща започна да звъни. Пръстите й, стиснали слушалката, побеляха от напрежение.

14

Лестър Прат обикновено си тръгваше от гимназията на Касъл Рок в компанията на няколко приятели — слизаха до „Хемпхил Маркет“ да пият сода и се отбиваха в нечий дом за час-два да пеят химни, да играят разни игри или просто да си поприказват.

Днес обаче напусна училището сам, със сак на рамо (ненавиждаше традиционната учителска чанта) и наведена глава. Ако беше го видял как крачи бавно през училищния двор към паркинга, Алън би останал поразен от приликата му с Брайън Раск.

Лестър на три пъти бе правил опити да свърже със Сали и да разбере какво толкова я бе вбесило. Последният път бе по време на обедната почивка след петия час. Знаеше, че тя е в прогимназията, но единственият човек, до когото успя да се добере по телефона, бе Мона Лоулес, която преподаваше математика на шести и седми клас и си другаруваше със Сали.

— Тя не може да се обади — каза му Мона с топлината на ледогенератор.

— Защо? — почти проплака тон. — Хайде, Мона, кажи ми!

— Не знам. — Тонът й бе достигнал температурата на течния азот. — Знам само, че е спала при Айрийн Латдженс, че изглежда сякаш е плакала цяла нощ и че не иска да говори с теб.

„И за всичко си виновен ти — допълваше леденият й тон. — Понеже си мъж, а всички мъже сте боклуци — това е просто поредно доказателство на общото правило.“

— Нямам ни най-малка представа за какво става дума! — крещеше Лестър. — Кажи й поне това! Кажи й, че не знам защо ми се сърди! Кажи й, че каквото и да е, сигурно е станало недоразумение, защото аз просто нищо не разбирам!

Последва дълга пауза. Когато Мона проговори отново, гласът й бе станал малко по-нормален. В никакъв случай мил, но не й „азотен“.

— Добре, Лестър. Ще й кажа.

Той вдигна глава с тайната надежда, че ще види Сали на предната седалка на мустанга усмихната, спокойна и готова да се сдобрят, но колата беше празна. Единственото живо същество наблизо бе Слоупи Дод, който се разкарваше насам-натам със скейтборда си.

Стив Едуардс застигна Лестър и го тупна по рамото.

— Лес, ще наминеш ли към нас да изпием по една кола? Момчетата казаха, че ще прескочат. Трябва да поговорим за тази невиждана католическа заплаха. Голямото събиране е тази вечер в църквата — да не забравиш — и няма да е зле ние, младите американци, да се представим единни, като се стигне до това да решаваме какво да се прави. Споменах на Дон Хемпхил и той се съгласи.

Погледна към Лестър сякаш очакваше потупване по рамото.

— Днес не мога, Стив. Може би друг път.

— Ей, Лес, не разбираш ли? Може да няма друг път! Папските синчета вече не се шегуват!

— Не мога — повтори той. „И престани да настояваш, ако ти е мил живота“, допълваше изражението му.

— Да, но… защо?

„Защото трябва да разбера какво, по дяволите, става с приятелката ми. И ще го направя, дори да се наложи с ченгел да й вадя думите от устата.“

— Имам работа, Стив. Важна работа, повярвай ми.

— Ако е заради Сали, Лес…

В очите на Лестър проблеснаха опасни искри.

— Да не съм те чул да говориш за Сали!

Стив, безобиден младеж, който се бе разпалил покрай историята с Вечерта в казиното, още не гореше достатъчно, че да прекрачи границата, която другият мъж така ясно бе очертал. Но нямаше намерение и да се отказва. Без Лестър Прат сбирката беше обречена на провал, независимо колко от членовете на общността щяха да се появят.

Стараейки се гласът му да звучи възможно най-спокойно, той каза:

— Разбра ли за анонимната картичка, която са пратили на Бил?

— Да — отвърна Лестър.

Преподобният Роуз я бе намерил на пода в антрето си: всеизвестната „Буквоедска“ картичка. Пусна я между редовете по време на една набързо свикана само за мъжката част на паството сбирка, защото, както той се изрази, било невъзможно да се предадат с думи ужасните неща, написани вътре. Не можело да се осъзнае, бе добавил преподобният, низостта, до която католиците били способни да стигнат в стремежа си да потиснат правдивата съпротива срещу пъкленото им дело, та може би, ако видели грозните им сквернословия, „тези прекрасни млади мъже“ щели да разберат срещу каква опасност са изправени. „Защото е казано-о: позна-ай врага-а си и ще го победи-иш“, тържествено заключи преподобният. А после бе извадил картичката (обвита в найлон, сякаш можеше да пренесе някаква зараза) и я пусна между редовете.

Когато я прочете, беше по-ентусиазиран да се изправи лице в лице срещу някой католик, но сега цялата работа му се виждаше маловажна и някак детинска. Кой всъщност го беше грижа, че католиците ще играят комар с фалшиви пари и ще раздадат две-три нови гуми и някой друг домакински уред? Ако трябваше да избира между тях и Сали, той изобщо нямаше да се колебае.

— … да обсъдим следващата стъпка! — продължаваше да си приказва Стив и пак беше започнал да се разгорещява. — Трябва да поемем инициативата. Лес… трябва! Преподобният се притеснява, че тези така наречени загрижени католици са приключили с приказките. Следващата им стъпка може да бъде…

— Виж, Стив, правете каквото искате, но без мен!

Младежът млъкна насред изречението и зяпна насреща му, искрено шокиран и също толкова искрено убеден, че Лестър, най-незлобливият от всички, ще дойде на себе си и ще му се извини. Когато осъзна, че няма да чуе извинение, Стив бавно тръгна назад, увеличавайки дистанцията между двамата, и каза:

— Боже! Ти не си добре.

— Не съм! — извика Лестър и сложи юмруци на кръста си.

Но не беше просто ядосан. Болеше го, по дяволите, душата го болеше и искаше да си го изкара на някого. Не на бедния Стив Едуардс, разбира се. Но като изля гнева си на него, той сякаш отключи незнайни врати в съзнанието си. Запали в душата си чувства, които до този момент бяха спали. За пръв път, откакто се бе влюбил в Сали, Лестър — най-кроткият сред мъжете — изпитваше ярост към нея. С какво право му казваше да върви по дяволите? С какво право го наричаше копеле?

Ядосана е от нещо. Добре де — ядосана е. Може би й е дал някакъв повод да му се сърди. Той нямаше и най-малка представа какъв може да е този повод, но да речем, че го има. Даваше ли й това право да се нахвърли, насреща му, без дори да си направи труда да поиска обяснение? Даваше ли й право да отиде да спи у Айрийн Латдженс, та да не може той и с полиция да я намери? Или пък да отказва всичките му обаждания и да праща Мона Лоулес за посредник?

„Ще я намеря и ще разбера какво я мъчи. А като си го излее, ще се сдобрим. А после ще й прочета същата лекция, която чета на новаците в отбора по бейзбол — за това, че доверието е ключът към съвместната работа.“

Свали сака си, метна го на задната седалка и се качи в колата. Още преди да затвори вратата, вниманието му бе привлечено от някакъв черен предмет, който се подаваше изпод предната седалка. Приличаше на портфейл.

Лестър се хвърли да го вземе, мислейки, че е на Сали. Ако го е забравила в колата по време на празниците, досега сигурно е установила липсата му и се е изпопритеснила. А той щеше да я успокои, като й го върне, и така другият разговор щеше да мине по-леко. Но портфейлът не беше неин — разбра го още щом го видя по-отблизо. Този беше черен, от лицева кожа, а тя имаше син, велурен и много по-малък.

Заинтригуван, той го отвори, Първото нещо, което се изпречи пред очите му, му подейства като удар със стик. Беше служебната карта на Джон Лапоант.

Какво, за Бога, бе правил Джон Лапоант в неговата кола?

„Сали беше с колата през целия уикенд — шепнеше някакъв глас. — Какво, по дяволите, си мислиш, че може да е правил в колата ти?“

— Не! — каза той. — Не може да бъде. Не е възможно да се срешат!

Но се бяха срещнали. Двамата бяха излизали в продължение на повече от година въпреки растящата вражда между католици и баптисти. Бяха се разделили малко преди историята с казиното, но…

Лестър излезе от колата и взе да прелиства прозрачните джобове на портфейла. Съмнението му растеше с всеки миг. Ето шофьорската книжка на Лапоант — на снимката той беше с ония тънки мустачки, които бе пуснал, докато ходеше със Сали. Знаеше как някои хора наричат такива мустачки — пичеловки.

Ето и риболовният му билет. И снимка на родителите му. И ловен билет. И…

Гледаше вцепенен снимката, на която бе попаднал, и не можеше да повярва на очите си. Беше снимка на Джон и Сали — приятел и приятелка. Двамата стояха пред някакво панаирно стрелбище, гледаха се и се смееха. Тя държеше огромно плюшено мече. Лапоант може би току-що й го бе спечелил на стрелбището.

Лестър гледаше снимката, а в средата на завидно високото му чело запулсира вена.

Как го беше нарекла? Лъжливо копеле?

— Виж ти кой го казва — прошепна.

В душата му се надигна ярост. Всичко стана светкавично. А когато миг по-късно някой го побутна по рамото, той се обърна обезумял, хвърли портфейла на пода, сви юмруци и… едва не прати безобидния пелтек Слоупи Дод в края на следващата седмица.

— Тъ-тъ-треньоре Пъ-Пъ-Прат? — смънка детето. Очите му бяха огромни и кръгли, но не изглеждаше уплашен. Любопитен, да, но не и уплашен. — Добъ-бъ-бре ли съ-съ-сте?

— Да — отвърна ядосано Лестър. — Върви си у дома, Слоупи. Нямаш работа е тоя скейтборд на паркинга.

Той се наведе да вземе портфейла, но Слоупи беше половин метър по-близо до земята и го изпревари. Момчето погледна с любопитство снимката на Лапоант върху шофьорската книжка и подаде портфейла на треньора Прат.

— Тъ-тъ-тоя е о-о-ня — каза небрежно Слоупи и се метна на скейтборда да си върви.

Но преди да успее да потегли, Лестър го сграбчи за фланелката. Дъската се изплъзна изпод краката му, тръгна сама и се удари в някакъв сандък за цветя. Фланелката на Слоупи с AC/DC отпред и надпис „FOR THOSE ABOUT TO ROCK, WE SALUTE YOU“[3] се скъса около врата, но на него, изглежда, не му пукаше. Той не даваше вид да е изненадан от поведението на учителя, та камо ли уплашен. Мъжът обаче не забеляза тези подробности. Лестър отдавна не беше в състояние да забелязва подробностите. Той беше от онези високи, спокойни мъже, у които под привидното спокойствие дреме низък, суров нрав — една разрушителна емоционална бомба със закъснител. Някои през целия си живот остават слепи за този опасен погреб в душите си, но Лестър бе открил своя (или по-точно той бе открил него) и сега бе напълно обладан от силата му.

Стиснал парче от фланелката на Слоупи в юмрук с размерите на хамбургски салам, Лестър навря запотеното си лице в лицето му. Вената на челото му всеки момент щеше да изскочи.

— Какво значи „тоя е оня“?

— Съ-съ-същият дъ-д-дето въ-в-взе гъ-г-госпожица Ра-Ра-Ратклиф в пе-пе-петък съ-съ-след у-у-чилище.

— Взел я след училище? — попита той с дрезгав глас и така разтърси момчето, че пломбите му едва не изпадаха. — Сигурен ли си?

— Д-да — отвърна Слоупи. — За-за-заминаха с ва-ваш’та к-кола, тъ-тъ-треньоре Пъ-Пъ-Прат. Тъ-той ка-ка-раше.

— Караше? Той караше моята колата? Джон Лапоант е карал колата ми със Сали до него!?

— Тъ-тъ-този — каза Слоупи и посочи снимката на книжката. — Н-но преди да се ка-качат, тъ-тъ-той я це-це-целуна.

— Направи ли го? — попита Лестър. Лицето му бе станало каменно. — Направи ли го те питам?

— О, дъ-дъ-да.

Широка (и твърде похотлива за възрастта му) усмивка цъфна на лицето му.

С мек, кадифен глас, напълно различен от грубия „давайте, момчета“ тон, с който обикновено ревеше из игрището, Лестър попита:

— А тя отвърна ли на целувката му? Как мислиш, Слоупи?

Слоупи многозначително врътна очи.

— Мъ-мъ-мисля, че дъ-дъ-да! Мъ-мъ-мисля, че го къ-къ-караха с е-е-език, тъ-тъ-треньоре Пъ-Пъ-Прат!

— Значи с език — размишляваше той с новия си, мек като кадифе глас.

— А-ха.

— Караха го с език — чудеше се Лестър с новия си, мек като кадифе глас.

— Чъ-чъ-чес’на дъ-дума.

Пусна Слоупъра (както го наричаха малкото му приятели) и се изправи. Вената на челото му постепенно влизаше в нормалния си ритъм. На лицето му бе изписана усмивка. Неприятна и отблъскваща, разкриваща много повече бели, квадратни зъби, отколкото бе нормално да има човек. Сините му очи се бяха превърнали в малки, сбръчкани триъгълничета. Късата му коса стърчеше наелектризирана.

— Тъ-тъ-треньоре Пъ-Пъ-Прат? — обади се Слоупи. — Съ-съ-сичко наред ли е?

— Да — отвърна той с новия си, мек като кадифе глас и усмивката се скри от лицето му. — И да не е, ще го вкарам в ред.

Мислено вече стискаше за гушата оня проклет френски лъжец, паналюбец, панаир-стрелец, Сали-крадец, жабоядец, наречен още Джон Ланоант. Задникът, който се правеше на мъж. Задникът, който явно бе научил момичето, което Лестър обичаше, момичето, което не си отваряше и на милиметри устата, когато той я целуваше, как „да го кара с език“.

Първо щеше да се заеме с Джон Ланоант. Никакъв проблем. А после. После щяха да си поговорят със Сали.

— Няма нещо, което да не мога да вкарам в ред — повтори с новия си, мек като кадифе глас и се пъхна зад волана.

Колата покорно се килна на една страна под стоте килограма мускули на Лестър Прат. Той запали двигателя, форсира го с рева на гладен тигър и изхвърча от паркинга със скърцане на гуми.

Слоупъра тръгна към скейтборда си, кашляйки и размахвайки театрално ръце, уж да разкара прахоляка от лицето си.

Бието на старата му фланелка беше напълно откъснато от предницата и висеше като огърлица на кльощавия му врат. Но Слоупи се усмихваше доволен. Току-що бе изпълнил заръката на господин Гонт и се бе справил като отличник. Треньорът Прат беше по-бесен и от мокра кокошка.

Вече можеше да се прибере у дома и да се порадва на чайника си.

— Де дъ-дъ-да можех и да не за-за-за-еквам — отбеляза като за протокола той и се метна на скейтборда.

15

Шийла видя голям зор да свърже Алън и Хенри Пейтън — ако успееше да набере Хенри, губеше връзката с Алън, и обратното. Тъкмо бе извършила своеобразния технически подвиг, когато личната линия на Алън светна. Тя остави цигарата, която имаше намерение да запали, и натисна копчето.

— Кабинетът на шериф Пангборн.

— Ало, Шийла. Мога ли да говоря с Алън?

— Поли, ти ли си? — свъси вежди жената.

Отлично знаеше кой е насреща, но никога не бе чувала Попи да говори с такъв тон — студено и официално като отговорен секретар[4] на голяма компания.

— Да — отвърна тя. — Искам да говоря с Алън.

— В момента не може, Поли. Той говори с Хенри Пей…

— Ще чакам — прекъсна я Поли. Шийла започваше да се изнервя.

— Виж… ъ-ъ… с удоволствие, но е малко сложно. Алън не е в кабинета си… Прехвърлих Хенри през радиостанцията.

— Щом можеш да прехвърлиш Хенри, значи можеш да прехвърлиш и мен. Нали така? — каза хладно Поли.

— Да, но не знам колко време ще…

— Ако ще да говорят до второ пришествие — прекъсна я за втори път. — Ще чакам. Като свършат, свържи ме с Алън. Знаеш, че ако не беше важно, нямаше да те моля да го правиш, нали Шийла?

Да, тя го знаеше. Но знаеше също и че Поли започваше да я плаши.

— Поли, добре ли си?

Последва дълга пауза, а после Поли отговори на въпроса с въпрос:

— Шийла, да си писала някаква кореспонденция от името на шерифа до отдел „Социални грижи за деца и сираци“ в Сан Франциско? Или пък да си виждала писма, адресирани до там?

В главата й изведнъж светна цяла редичка червени лампи. Тя направо боготвореше Алън Пангборн, а Поли Чалмърс го обвиняваше в нещо. Не можеше да разбере в какво, но безпогрешно разпозна обвинение в гласа й.

— Не даваме такава информация на всеки — отвърна тя със съответно охладняване на тона. — По-добре питай шерифа, Поли.

— Ще го питам. Свържи ме, като свършат, ако обичаш.

— Поли, какво става? Сърдиш ли се за нещо на Алън? Защото, ако е така, трябва да знаеш, че той никога не би…

— Вече нищо не знам. Ако съм те питала нещо нередно, извинявай. Сега би ли ме свързала с Алън, или ще трябва да изляза да го търся по улиците?

— Ще те свържа.

Изведнъж се почувства объркана и притеснена, сякаш се бе случило нещо ужасно. И тя като повечето жени в Касъл Рок вярваше, че Алън и Поли наистина се обичат и беше склонна да гледа на тях като на герои от тъжна приказка, чийто край ще се окаже добър… и любовта някак си ще възтържествува.

Но Поли беше повече от ядосана. В гласа й имаше и болка, и нещо друго. За Шийла това „друго“ приличаше на омраза.

— Ще трябва да почакаш, Поли. Може би ще говорят дълго.

— Няма значение. Благодаря ти, Шийла.

— Няма за какво.

Шийла остави слушалката и отново взе цигарата си. Запали я, дръпна дълбоко и замислено се загледа в мъждукащата светлина на огънчето.

16

— Алън? — провикна се Хенри Пейтън. — Алън, чуваш ли ме? — Гласът му звучеше, сякаш говореше от тунел.

— Чувам те, Хенри.

— Преди половин час ми се обадиха от ФБР. Извадихме голям късмет с тия отпечатъци.

Сърцето на шерифа мина на по-висока предавка.

— Онези от вратата на Нети ли? Размазаните?

— Точно. Имаме пълно съответствие с един твой човек. Регистриран е — дребно хулиганство през 1977. Разполагаме и със снимки от досието.

— Не ме мъчи, Хенри — кой е?

— Гражданинът се казва Хю Албърт Прийст.

— Хю Прийст! — възкликна Алън.

По-малко би се учудил, ако Хенри бе назовал името на Джеймс Данфърд Куейл[5]. Доколкото му бе известно, двамата еднакво добре познаваха Нети Коб.

— Откъде накъде Хю Прийст ще коли кучето на Нети? Или пък ще троши прозорците на Джърсик?

— Не знам, не познавам господина — отвърна Хенри. — Иди питай него. Всъщност, защо не отидеш да го намериш, преди да се е изнервил и да е решил, че отдавна не е посещавал леля си в Южна Дакота?

— Добра идея — отвърна Алън. — Ще се чуем по-късно, Хенри. Благодаря ти.

— Само ме дръж в течение, приятел. Предполага се, че аз водя делото, нали знаеш?

— Нямаш проблеми.

Връзката прекъсна с метално „дзън“ и в радиостанцията на Алън се чу непрекъснатият сигнал на отворена телефонна линия. Той тъкмо посягаше да остави микрофона, когато сигналът бе прекъснат от странно колебливия глас на Шийла Бригъм.

— Шерифе, Поли Чалмърс чака на другата линия. Помоли ме да ви свържа, щом се освободите.

„Поли ли?“ — примига учудено той и изведнъж го обзе страх, какъвто човек изпитва, когато телефонът звънне в три часа през нощта. Тя никога не бе молила за такава услуга преди и ако го бяха питали, би казал, че никога не би го направила. Това би било в противоречие с представата й за добро поведение, а Поли изключително много държеше на доброто поведение.

— Каза ли защо ме търси, Шийла?

— Не, шерифе.

Естествено, че не. Тя нямаше навика да занимава хората с проблемите си. Самият факт, че бе попитал за това, показваше колко изненадан беше всъщност.

— Шерифе?

— Прехвърли я, Шийла.

— Разбрано, шерифе.

Дзън!

Алън стоеше на слънцето, а сърцето му биеше като обезумяло. Тая работа не му харесваше.

Отново се чу „дзън“, последвано от гласа на Шийла — далечен, едва доловим.

— Давай, Поли — трябва да си на линия.

— Алън? — Гласът й бе толкова силен, че той почти отскочи. Това не бе нейният глас, а на някакъв… подивял великан. Една дума му беше напълно достатъчна, за да го разбере.

— Тук съм, Поли, какво има?

За миг настъпи тишина. Някъде в далечината се долавяше смътното жужене на други гласове. Алън имаше време само да се запита дали връзката не е прекъснала… и да се помоли да е така.

— Алън, знам, че това е открита линия, но съм сигурна, че ще разбереш какво имам предвид. Как си могъл? Как си могъл!?

Нещо в този разговор му беше познато.

— Поли, не те разбирам.

— О, мисля, че прекрасно ме разбираш — отвърна тя. Гласът й бе станал по-плътен, по-труден за разбиране и Алън осъзна, че ако още не се е разплакала, всеки момент ще го направи. — Тежко е да разбереш, че не познаваш човека, когото си смятал за близък. Тежко е да откриеш, че лицето, което си обичал, е просто една маска.

Изведнъж осъзна какво му напомняше този разговор. Напомняше му кошмарите, които бе имал непосредствено след гибелта на Ани и Тод. Кошмари, в които той стоеше край пътя и ги гледаше как приближават с колата. Приближаваха към смъртта си и той го знаеше. Но беше безсилен да го предотврати. Мъчеше се да размаха ръце, но ръцете му бяха тежки като олово. Опитваше се да извика, но не се сещаше как да отвори устата си. Те минаваха покрай него, сякаш беше невидим…

Сега бе същото — сякаш поради някаква странна причина бе станал Невидим за Поли.

— Ани… — Той осъзна ужасен чие име бе извикал и бързо се поправи. — Поли. Не знам за какво говориш, Поли, но…

— Така ли? — изкрещя му тя. — Не знаеш, значи!? Защо не ме изчака аз да ти кажа, Алън? Защо не ме попита, ако нямаш търпение да чакаш? Защо го направи зад гърба ми? Как можа!?

Той стисна очи в отчаян стремеж да хване края на обърканите си мисли. Не помогна.

— Не знам какво мислиш, че съм направил, но явно е станало недоразумение. Дай да се срещнем, да поговорим…

— Не мисля, че има смисъл да се срещаме повече, Алън.

— Разбира се, че има. Ще…

Изведнъж в главата му прозвуча гласът на Хенри Пейтън: „Защо не отидеш да го намериш, преди да се е изнервил и да е решил, че отдавна не е посещавал леля си в Южна Дакота?“

— Какво „ще“? — питаше тя. — Какво?

— Просто си спомних нещо — отвърна бавно той.

— О, така ли? Да не би да е едно писмо, което си написал в началото на септември, Алън? Писмо до Сан Франциско?

— Не знам за какво говориш, Поли. Не мога да дойда сега, защото има развитие по… другия въпрос. Но по-късно…

— Нима не разбираш, Алън? Вече няма по-късно.

Говореше му през хлипане, което би следвало да направи речта й неразбираема, но той я разбираше.

— Поли, моля те…

— Не! Просто ме остави на мира. Остави ме на мира, ченге проклето!

Дзън!

И Алън остана да слуша непрекъснатия сигнал на отворената линия. Огледа се наоколо като човек, който не знае къде се намира и няма ясен спомен как се е озовал там. Очите му бяха изцъклени и невиждащи като на боксьор миг преди да прегъне колена и да се строполи на ринга за дълъг зимен сън.

Какво се бе случило? Как се бе случило толкова бързо!

Нямаше ни най-малка представа. Целият град сякаш се бе побъркал през последната седмица, а сега и Поли бе засегната от тази лудост.

Дзън!

— Ъ-ъ… шерифе?

Беше Шийла. И от кроткия й, внимателен тон Алън разбра, че тя бе надала ухо поне на част от разговора му с Поли.

— Алън, чуваш ли ме? Обади се!

Той изведнъж изпита неистово желание да отскубне микрофона от станцията и да го хвърли в храстите край пътя. А после да запали колата и да се махне. Където й да е. Просто да престане да мисли за каквото и да било, поне докато изпрати слънцето зад хоризонта.

Но вместо това събра сили и си наложи да се съсредоточи върху Хю Прийст. В този момент трябваше да мисли единствено за него, защото май щеше да се окаже, че именно той е станал причина за смъртта на двете жени. Сега трябваше да се занимава с него, а не с Поли… а в това, както имаше възможност да се убеди, се криеше невероятно облекчение.

— Слушам те, Шийла.

— Алън, мисля, че изгубих връзка с Поли. Не съм… ъ-ъъ… подслушвала, но…

— Няма нищо, Шийла. Приключихме. — Имаше нещо ужасно в това „приключихме“, но Алън отказа да мисли за него сега. — Кой е при теб в момента?

— Джон привършва с подреждането — отвърна тя, явно доволна от обрата в разговора. Клат патрулира навън. Някъде в Касъл Вю, ако се съди по последното му обаждане.

— Ясно.

Лицето на Поли, обладано от нечовешки гняв, се опитваше да изплува на повърхността на съзнанието му. Алън с усилие го подтисна и отново се опита да се концентрира върху Хю Прийст. Не можеше — за един кратък миг пред очите му падна непрогледен мрак.

— Алън? Чуваш ли ме?

— Да. Свържи се с Клат и му кажи да отиде в дома на Хю Прийст в края на Касъл Хил. Той знае къде. Предполагам, че Хю е на работа, но ако случайно си е вкъщи, искам да го доведе за разпит.

— Разбрано, Алън.

— Кажи му да действа изключително внимателно. Кажи му също, че Хю ще бъде разпитан във връзка със смъртта на Нети Коб и Уилма Джърсик. Предполагам, че ще се досети за останалото.

— Разбрано, шерифе. — В гласа на Шийла звучеше едновременно и тревога, и любопитство.

— Аз отивам в сервиза. Предполагам, че ще намеря Хю там. Край.

Той остави радиостанцията (имаше чувството, че я държи от години) и си помисли, че ако беше казал на Поли онова, което току-що предаде на Шийла, ситуацията може би нямаше да е толкова отвратителна.

Всъщност кой знае? Нима можеше да твърди нещо със сигурност, при положение че изобщо не беше наясно със ситуацията? Поли го обвиняваше в шпионаж, в задкулисни игри, а това покриваше огромна територия от възможности, при това все неизследвани.

Но ако да предупредиш хората си, че човекът, когото преследват, може да се окаже опасен, е напълно в реда на нещата, то да дадеш същата информация на приятелката си, и то по открита линия, е съвсем друго нещо.

Знаеше, че е постъпил правилно, но това не облекчаваше сърдечната му болка. Той събра сили и отново си наложи да се съсредоточи в задачата, която му предстоеше да изпълни — да намери Хю Прийст, да го доведе в кабинета си, да му намери адвокат, ако поиска, и накрая да го попита защо бе забил тирбушон в гърлото на Райдър, кучето на Нети Коб.

Известно време успяваше, но когато запали двигателя и тръгна по улицата, в мислите му бе отново Поли, а не Хю Прийст.

[1] Бобово растение, характерно за района на Мексико. В зърната понякога се развиват ларви, които го карат да подскача насам-натам. — Б.пр. ↑

[2] Тайно общество, достигнало разцвет през XVII и началото на XVIII век. — Б.пр. ↑

[3] „За тези, които обичат рока — ние Ви поздравяваме“, песен на AC/DC. — Б.пр. ↑

[4] В американските фирми длъжността „отговорен секретар“ е сравнително висока и няма нищо общо с нашето понятие за секретарка. — Б.пр. ↑

[5] Вицепрезидент на САЩ от 1989 до 1993 година. — Б.пр. ↑

Шеста глава

1

Докато Алън прекосяваше града, за да арестува Хю Прийст, Хенри Бофорт стоеше в двора си и гледаше любимия си тъндърбърд. Бележката, която бе намерил на предното стъкло, бе в ръката му. Гумите бяха в окаяно състояние, но можеха да се сменят. Онова, което наистина го бе вбесило, беше отвратителната драскотина по цялата дясна страна на колата.

Отново погледна към бележката и я прочете на глас: „Да не си посмял втори път да ме напиваш, а после да ми криеш ключовете, лалугер такъв!“

Кого беше напивал скоро? О, кого ли не. Не минаваше вечер без някой да се напие в бара му. Но напиване и ключове от кола? Работата ставаше съвсем ясна.

Можеше да бъде само един човек.

— Ах, ти, кучи сине! — закани се собственикът на „Кроткия тигър“. — Ах, ти, копеленце мръсно!

Понечи да се върне в къщата и да си вземе пушката за елени, но после се отказа. Заведението му беше на две крачки, а там под бара Хенри пазеше нещо специално: „Уинчестър“ с рязана цев. Държеше я там, откакто оня тъпанар Ейс Мерил се бе опитал да го обере преди няколко години. Пушката беше абсолютно незаконна и той никога не я беше използвал.

Днес обаче щеше да я използва.

Плъзна длан по грозната драскотина, която Хю бе направил на колицата му, смачка бележката и я хвърли. Били Тъпър сигурно вече метеше в „Тигъра“. Щеше да вземе двуцевката, да поиска понтиака му и да тръгне на „лов за глигани“.

— Пак си пил от хапчетата за глупост, Хю, но повече няма да ти се наложи. Гарантирам ти! — Отново погали драскотината. Никога през живота си не бе изпитвал подобен гняв. — Гаранция!

2

Докато обръщаше спалнята на Джордж Нелсън наопаки, Франк Джюът намери половин унция кокаин между матраците на двойното легло. Изсипа го в тоалетната и докато го гледаше как заминава в канализацията, изведнъж почувства, че го присвива стомахът. Понечи да разкопчее панталона си, а после се отказа и отново се върна в разхвърляната стая. Сигурно се беше побъркал, но вече за нищо не му пукаше. Лудите не мислеха за бъдещето. За тях то беше последна грижа.

Едно от малкото неразхвърляни неща в спалнята на Джордж Нелсън бе една картина на стената. Беше портрет на стара дама, поставен в скъпа златна рамка, и той реши, че това е святата майчица на Нелсън.

Стомахът отново го присви. Откачи картината от стената и я положи на пода. После разкопча панталоните си, внимателно клекна над платното и се облекчи.

Това беше кулминацията на един до този момент ужасен ден.

3

Лени Партридж, най-старият жител на Касъл Рок и притежател на Бостънския бастун, който някога бе принадлежал на леля Еви Чалмърс, също караше една от най-старите коли в града — „Шевролет Бел Еър — 1966“, който навремето беше бял, а сега — мръсноникакъв. Колата беше в окаяно състояние. Задното стъкло още преди години беше сменено с парче найлон, който плющеше и се развяваше на вятъра. Подът беше толкова изгнил, че през сложната дантела от ръжда можеше да гледа пътя, докато кара. Ауспухът висеше отзад като изсъхнала ръка на загинал в пустинята нещастник. Гарнитурите отдавна бяха заминали и когато колата се движеше насам-натам, след нея се носеха ефирни сини облаци, а поляните, през които минаваше но пътя си към града, заприличваха на учебен полигон на селскостопанската авиация. Шевролетът гореше по литър масло дневно, но това изобщо не го притесняваше. Той си купуваше рециклиран „Диамант“ на едро от Сони Джакет и винаги си докарваше десетпроцентно намаление… отстъпката на Златните му години. А понеже от десет години не беше вдигал повече от шейсет, шевролетът може би щеше да го надживее.

Докато Хенри Бофорт крачеше ядосан към „Кроткия тигър“, от другата страна на Тин Бридж, на около пет мили от него, Лени караше ръждясалия си шевролет нагоре по Касъл Хил.

Насред пътя срещу него стоеше човек, разперил ръце в недвусмислен жест. Беше бос и гол до кръста, обут в тютюневи панталони, а около врата му висеше проядена от молците кожа.

Сърцето на Лени подскочи в хърбавите му гърди и той натисна с двата крака спирачката. Педалът потъна почти до ламарината с неземен стон и шевролетът най-после спря на по-малко от метър от мъжа, в когото Лени разпозна Хю Прийст. Хю дори не трепна.

Когато колата спря, той бързо застана от страната на Лени, който седеше, притиснал ръка до ватираната си тениска, и се чудеше дали тези учестени удари на сърцето му не са последните.

— Хю! — викна му задъхано той. — Какви ги вършиш, по дяволите! Едва не те прегазих!

Хю отвори вратата и надникна в колата. Кожата около врата му увисна напред и Лени моментално се дръпна. Беше полуизгнила лисича опашка, проскубана и оплешивяла на места, и вонеше отвратително.

Мъжът сграбчи стареца за тирантите на гащеризона му и го измъкна от колата. Лени изписка изумен.

— Извинявай, старче — каза му с гласа на човек, който си има къде-къде по-сериозни проблеми. — Трябва ми таратайката ти. Мойта нещо не е в ред.

— Не може…

Но той определено можеше. Захвърли го встрани от пътя, сякаш старецът бе някакъв брашнен чувал, и се намъкна в колата. Лени жално стенеше в канавката. Беше си счупил ключица и две ребра.

Без да му обръща внимание, Хю затвори вратата и натисна газта до ламарината. Двигателят изръмжа изненадано и зад колата се спусна синя мъгла.

Преди Лени да успее да се обърне по гръб, той вече фучеше надолу но хълма с повече от осемдесет километра в час.

4

В три и трийсет и пет Анди Клатърбък зави по Касъл Хил Роуд и тръгна нагоре по хълма. Срещу него летеше старият Димилник на Лени Партридж, но той въобще не го забеляза. Мислите му бяха изцяло заети с Хю Прийст и ръждясалият шевролет на Лени бе просто още една подробност от пейзажа.

Клат изобщо нямаше представа защо и как Хю може да е замесен в смъртта на Уилма и Нети, но това не го притесняваше. Беше изпълнител и толкова. Да отговаря на въпросите не влизаше в задълженията му и в дни като този той беше направо щастлив, че е така.

Знаеше само, че Хю е долен пияница, когото годините не бяха очовечили. А хора като него бяха способни на всичко, особено ако са на градус.

„Сигурно е на работа“ — помисли си Клат, но все пак откопча кобура на револвера си, когато наближи съборетината, която Хю наричаше свой дом.

Миг по-късно нещо лъскаво и хромирано отрази слънцето в двора на Хю и нервите на Клат се опънаха като струни. Колата на Хю беше тук, а когато колата на някого е пред къщата му, то собственикът й обикновено също е там.

Ако в този момент беше погледнал нагоре по пътя, Клат несъмнено щеше да види Лени Партридж, които лежеше в канавката и се въртеше като пиле в кълчища. Но той просто не обърна глава. Цялото му внимание бе насочено към дома на Хю. Пискливите викове на Лени влизаха през едното му ухо, прекосяваха мозъка му, без да събудят каквато и да е тревога, и излизаха през другото.

5

Уилям Тъкър беше едва деветнадесетгодишен, никога нямаше да стане златен медалист на някой колеж, но имаше достатъчно акъл в главата, че да се уплаши от вида на Хенри, когато го видя да влиза в „Тигъра“ в четири без петнайсет през последния нормален ден от съществуването на Касъл Рок. Акълът му стигна и дотолкова, че да даде на Хенри ключовете от понтиака, без да се разправя. Иначе Хенри (който при нормални обстоятелства беше най-добрият шеф, който Били някога бе имал) щеше просто да го нокаутира и да си ги вземе.

Затова за пръв — а може и за последен — път в живота си Бил опита с измама.

— Хенри — подхвана кротко той, — струва ми се, че имаш нужда от нещо за пиене. Дай да синя по едно малко, преди да тръгнеш?

Хенри беше изчезнал някъде зад бара и Били чуваше само трополене и откъслечни псувни. Когато шефът му най-после се изправи, в ръцете му се мъдреше продълговата кутия с катинар. Той остави кутията на бара и започна да рови из връзката ключове на колана си.

Междувременно обмисли предложението на Били, понечи да поклати глава, а после размисли. Всъщност да пийне едно питие не беше чак толкова лоша идея — щеше да успокои и нервите му, и ръцете му.

Намери ключа, който търсеше, отключи катинара и го остави на бара.

— Добре, но ако ще пием, дай поне да е като хората. „Чивас“. Малък за теб, голям за мен — каза той и размаха пръст срещу него.

Били изстина. Беше почти сигурен, че шефът му ще добави: „Но идваш с мен.“ — И да не си посмял да кажеш на майка си, че ти давам концентрати, ясно ли е?

— Слушам! — отвърна той, успокоен и хукна за бутилката, преди на Хенри да му дойде друг акъл.

6

Дийк Брадфорд, човекът, който ръководеше най-мащабното и най-скъпо начинание в Касъл Рок — Обществените дейности, беше направо бесен.

— Не, няма го — каза тон на Алън. — Не е идвал цял ден. Но ако го видиш преди мен, направи ми услугата да му кажеш, че е уволнен.

— Защо го държа толкова дълго, Дийк?

Двамата стояха пред общинския гараж, а до тях трима мъже разтоварваха огромен камион с малки, но тежки дървени каси. На всяка от тях беше щампован червен ромб — взривоопасно. Вътре в склада шумеше климатик. Беше твърде странно да чуеш климатик по това време на годината, но за Касъл Рок последната седмица наистина бе странна.

— Търпях го повече, отколкото трябваше — призна той и прокара пръсти през късата си посивяла коса. — Все ми се струваше, че някъде вътре в него се крие един добър човек. Дийк беше от ония ниски, набити мъже — бурета с крака, които винаги изглеждаха сякаш всеки момент ще се сбият. Но той бе може би най-добродушният човек, който Алън някога бе познавал.

— Когато не е пиян или махмурлия, Хю няма равен на себе си в работата. Освен това нещо в лицето му ме караше да мисля, че не е от ония, които просто не могат без алкохол. Реших, че като е на постоянна работа, ще се оправи, ще почне отначало. Но миналата седмица…

— Какво миналата седмица?

— Направо се беше побъркал. Непрекъснато изглеждаше като пиян — не непременно от алкохол. Очите му едни такива хлътнали, а като му говориш, все гледа някъде през тебе. По едно време започна сам да си приказва.

— За какво?

— Не знам. Съмнявам се някой да е обърнал внимание. Мразя да уволнявам хората си, но за Хю бях решил много преди да дойдеш. Край, приключвам с него.

— Извини ме, Дийк.

Шерифът се върна до колата, обади се на Шийла и й каза, че Хю не е бил на работа цял ден.

— Виж да се свържеш с Клат, Шийла, и му кажи много да внимава. Прати Джон за подкрепление. — Той се поколеба за миг. От опит знаеше, че прекалената напрегнатост може да доведе до неприятни инциденти, но просто трябваше да ги предупреди. Беше длъжен. — Клат и Джон да смятат Хю за въоръжен и опасен. Ясно ли е?

— Въоръжен и опасен. Приемам.

— Действай. Край.

Остави микрофона и се върна при Дийк.

— Смяташ ли, че може да е напуснал града, Дийк?

— Кой? Хю!? — учуди се Дийк. — Хора като него никога не напускат града, преди да са си взели последната заплата. Ако въобще напуснат.

Той погледна към мъжете, които сваляха дървените каси от камиона, и викна:

— Я по-полека, момчета! Пратил съм ви да ги разтоварвате, а не да си играете на пиян морков с тях.

— Много динамит сте докарали — каза Алън.

— Да, бе — двайсет каси. Ще взривяваме един гранит в мината на Пето. Като гледам, ще ни остане достатъчно, да изстреляме Хю чак на Марс, ако искаш.

— И защо толкова много?

— Не беше моя идея. Бъстър увеличи поръчката ми, Бог знае защо. Но като види сметката за тока тоя месец, направо ще побеснее. Освен ако времето не се захлади. Тия климатици здравата гълтат, но трябва да държим фойерверките на хладно, иначе… Всички разправят, че с тия новите взривове няма проблеми, но сигурното си е сигурно.

— Бъстър ти увеличил поръчката?

— Да, бе — с четири или шест каси. Чудесата не свършват, а?

— Така е. Дийк, мога ли да ти ползвам телефона.

Алън седя зад бюрото на Дийк почти две минути.

Телефонът в дома на Поли звънеше ли звънеше, но никой не го вдигна.

Той излезе от кабинета бавно, с наведена глава. Дийк слагаше катинара на склада с взривовете и когато се обърна, лицето му беше тъжно и уморено.

— Някъде дълбоко в Хю Прийст наистина имаше един добър човек, Алън. Кълна се в Господ, че имаше. Понякога — и то по-често, отколкото хората си мислят — този добряк излиза на повърхността. Но с Хю… — Сви рамене. — С Хю няма шанс.

Алън кимна.

— Добре ли си, Алън? Изглеждаш сякаш си спал накриво нощеска.

— Добре съм — отвърна той с усмивка.

Но това бе самата истина — беше спал накриво. Поли също. А също и Хю, и Брайън Раск, и толкова други. Днес сякаш всички в този град бяха спали накриво.

— Искаш ли вода, или студен чай? Готов е.

— Благодаря ги, но трябва да вървя.

— Добре, дръж ме в течение.

Това Алън не можеше да му обещае, но имаше странното предчувствие, че скоро Дийк ще може сам да го прочете вестниците или пък да го види по телевизията.

7

Малко преди четири старият шевролет на Лени Партридж спря на паркинга пред „Неизживени спомени“ и отвътре излезе Хю — мъжът на деня. Ципът му беше разкопчан, а на врата му още висеше оръфаната лисича опашка. Той прекоси тротоара, шляпайки по горещия цимент с босите си крака, и отвори вратата. Малкото сребърно звънче издрънча.

Единственият човек, който го видя да влиза, беше Чарли Фортин. Той стоеше пред портата на „Уестърн Ауто“, и пушеше една от вонящите си домашно свити цигари.

— Старият Хю окончателно се е побъркал — каза си и поклати глава.

Вътре господин Гонт посрещна стария Хю с любезна, гостоприемна усмивчица… сякаш боси и разголени мъже с лисичи опашки на шията час по час влизаха в магазина му. На списъка до касовия апарат бе положена още една отметка. Последната.

— Загазил съм — каза Хю и тръгна към господин Гонт. Очите му се стрелкаха насам-натам в гнездата си като топчета във флипер. — Този път здравата съм загазил.

— Знам — отвърна търговецът с най-съчувствения си глас.

— Реших, че точно при вас трябва да дойда. Не знам… все ви сънувам. Просто… няма към кого да се обърна.

— Правилно си дошъл тук, Хю.

— Сряза ми гумите — прошепна мъжът. — Бофорт, онова копеле, дето държи „Кроткия тигър“. Оставил ми е бележка: „Нали знаеш за какво ще дойда следващия път, Хюбърт?“ А аз наистина знам. — Мазолестата му ръка погали раздърпаната козина на лисичата опашка и на лицето му грейна истинско обожание. — Прекрасната ми опашчица!

— Може би трябва да се погрижиш за него — подхвърли замислено Гонт. — Преди той да се е погрижил за теб. Знам, че звучи малко… как да кажа… крайно,… но като се замисли човек…

— Да! Точно така! Това е!

— Мисля, че мога да ти помогна — каза Гонт и се наведе тезгяха. Когато се изправи, в ръцете му лъщеше автоматичен пистолет. — Зареден е.

Хю посегна към оръжието. Щом тежкият метален корпус хлътна в дланта му, първоначалното му объркване веднага се изпари.

— Ъ-ъ… оставих си портфейла вкъщи — засуети се той.

— О, не се притеснявай. В „Неизживени спомени“, Хю, всичко е застраховано. — Изведнъж лицето му стана сурово. Устните му се изопнаха, очите му захвърляха искри. — Бягай, Хю! Пипни го! — просъска той с дрезгав, гърлен глас. — Ликвидирай копелето, дето иска да унищожи онова, което ти принадлежи! Пипни го, Хю! Защити се!

Хю се ухили.

— Благодаря ви, господин Гонт. Много ви благодаря!

— Няма защо — отвърна му той вече с нормалния си кротък и благ тон, но звънчето над вратата вече подрънкваше зад гърба на Хю, който крачеше устремено към колата с пистолет на кръста.

Гонт застана зад витрината и загледа стария, уморен шевролет, който излизаше на заден ход от паркинга. Една камионетка с бира наду клаксона и припряно свърна да избегне удара.

— Пипни го, Хю! — повтори шепнешком.

Тънки струйки дим се процедиха от ушите и косата му, в ноздрите и в основата на големите му бели зъби щръкнаха плътни черни косми.

— Унищожи ги всичките! Празникът започна, приятелю!

Той вдигна глава и зловещо се разсмя.

8

Джон Лапоант се втурна към страничната врата на Участъка. Беше възбуден. Въоръжен и опасен! Не му се случваше често да участва в залавянето на въоръжени и опасни престъпници. Не и в забутано градче като Касъл Рок. Съвсем беше забравил за изгубения си портфейл (поне за момента), а Сали Ратклиф съвсем беше изхвръкнала от ума му.

Посегна към дръжката, но някой отвън го изпревари Изведнъж се озова пред стокилограмовия, обезумял от гняв даскал по физическо.

— Точно ти ми трябваш — каза Лестър Прат с новия си мек като кадифе глас и навря в лицето му черен кожен портфейл. — Май си загубил нещо, а, мръсно копеле?

Джон нямаше никаква представа какво, по дяволите, търсеше Лестър Прат в участъка и как така беше намерил портфейла му. Знаеше само, че е пратен за подкрепление на Клат и че трябва на секундата да изхвърчи.

— Каквото и да е, ще те изслушам малко по-късно, Лестър — каза му и посегна към портфейла си.

Когато учителят се дръпна и го удари с портфейла през лицето, заместник-шерифът остана по-скоро изумен, отколкото ядосан.

— О, хич няма да си приказваме — просъска Лестър. — Не бих си губил времето.

Хвърли портфейла на земята, сграбчи Джон за раменете, вдигна го във въздуха и го запрати обратно в участъка. Лапоант прелетя метър и нещо и се приземи на бюрото на Норис Риджуик. Тялото му си проби път през купищата книжа и събори кошницата Входящи/Изходящи на пода. След нея на пода е болезнен трясък се стовари и самият Джон.

Отсреща зад стъклото Шийла Бригъм зяпна.

Заместник-шерифът понечи да се изправи. Беше потресен и замаян, а представа си нямаше защо.

Учителят заплашително пристъпваше към него. Юмруците му бяха свити в поза от времето на Джон Съливан, която при други обстоятелства би била комична, но сега бе направо страшна.

— Ще те науча аз — викна той с новия си, мек като кадифе глас. — Сега ще разбереш какво се случва с католици, който слагат ръка на приятелките на баптисти! Така ще те науча, че ще ме помниш за цял живот.

Лестър Прат сграбчи Джон за яката и го постави на „учебна“ дистанция от лицето си.

9

Били Тъпър не ставаше за интелектуалец, но беше добър слушател, а този ден един добър слушател бе най-ефикасният лек за гнева на Хенри Бофорт. Докато си пиеше пиенето, Хенри му разказа какво се бе случило и говоренето постепенно го успокои. Хрумна му, че ако грабнеше пушката и се втурнеше но петите на Хю, може би щеше да завърши деня си не пред декоративната решетка в бара си, а зад тази в кабинета на шерифа. Обичаше тъндърбърда си, но постепенно бе започнал да осъзнава, че не го обича чак толкова, че да отиде в затвора заради него. Гуми се сменяха, а драскотината отстрани в края на краищата можеше да се оправи. Що се отнася до Хю Прийст — нека законът се погрижи за него. Допи чашата си и се изправи.

— Още ли мислите да го гоните, господин Бофорт? — попита предпазливо Били.

— Няма да си губя времето с него — отвърна той и младежът въздъхна с облекчение. — Ще го оставя на Алън Пангборн. Нали затова си плащам данъците, Били?

— Май да.

Били погледна през прозореца и се усмихна. Един стар, ръждясал автомобил, който навремето е бил бял, а сега мръсноникакъв, се носеше по хълма към „Кроткия тигър“ сред облаци синкав дим.

— Я! Стария Лени! Не съм го виждал от години!

— Така или иначе не отваряме преди пет — отвърна Хенри и мина зад бара да се обади по телефона.

Кутията с пушката още лежеше на бара.

„Май наистина бях решил да я използвам — помисли си гои. — Какво ли им става на хората понякога? Като че Дяволът ми беше влязъл под кожата.“

Очуканият шевролет спря на паркинга и Били тръгна към вратата да посрещне Лени.

10

— Лестър… — подхвана Джон Лапоант, но един юмрук с размерите на хамбургски салам, само че много по-твърд се стовари върху физиономията му.

Носът му се счупи с трясък и зловеща болка скова лицето му. Полицаят стисна очи и хиляди ярки звезди заискриха в тъмнината. Той се понесе из стаята, разперил ръце в отчаяна битка да се задържи прав. Кръв шуртеше от носа и пълнеше устата му.

Лестър отново тръгна към него, сбърчил целеустремено вежди.

От другата страна на стъклото Шийла грабна радиостанцията и панически завика Алън.

11

Франк Джюът тъкмо бе решил да напусне дома на стария си добър „приятел“ Джордж Т. Нелсън, когато изведнъж му хрумна логичната мисъл, че когато той се прибере и завари спалнята си обърната с краката нагоре, кокаина — изсипан в тоалетната, а портрета на майка му — осран, непременно ще хукне да търси старата си дружка. Реши, че би било глупост да си тръгне, без да е свършил най-важното… а най-важното бе на изпроводяк да отнесе топките на това мръсно копеле.

Долу, в сутерена имаше шкаф с оръжие, а идеята да използва за целта една от пушките на Джордж, му се струваше особено справедлива. Ако не успееше да отключи шкафа или да разбие вратичката му, той щеше да се възползва от някои от месарските ножове на милия си приятел. Щеше да застане до вратата, а когато Джордж Т. Нелсън се прибереше у дома, щеше или да отнесе шибаните му топки, или да го сграбчи за косата и да пререже проклетия му врат. Пушката може би беше по-безопасната от двете възможности, но колкото повече си мислеше за топлата кръв, която щеше да се плисне от дебелия врат на учителя по дърводелство, толкова по-подходяща му се виждаше сцената с ножа.

На това място размишленията му бяха прекъснати от Тами Фей, папагала на Джордж Т. Нелсън, който бе избрал най-неподходящия момент в своя безгрижен живот да запее. Франк слушаше, а на лицето му постепенно цъфна странна, отвратително неприятна усмивка.

„Как съм успял да пропусна тая проклета птица?“ — укори се той и тръгна към кухнята.

След кратко тършуване намери чекмеджето с острите ножове и прекара следващите петнайсет минути, ръгайки в клетката на Тами Фей. Птицата прехвърчаше паникьосано насам-натам, разхвърляйки перушина наоколо, и не след дълго Франк се отегчи от играта и я набучи на острието.

После слезе долу да се заеме с шкафа с оръжието. Ключалката се оказа безобидна и когато той отново изкачи стълбите към първия етаж, изведнъж му хрумна неподходяща за сезона, но весела песничка:

Нека няма битки, нека няма плач,

Дядо Коледа иде по здрач!

Той гледа ви, когато спите!

Той знае ви белите!

Подаръци има за всички,

Затуй бъдете вий добрички!

Франк, който никога не бе пропускал да гледа Лорънс Уелк всяка събота вечер заедно с обичната си майка, изпя последния куплет с ниския басов тембър на Лари Хупър. Господи, колко беше хубаво! Как бе могъл само преди час да си помисли, че животът му свършва? Не това не беше край — това бе начало! Дотук със старото — особено с любимите стари „приятели“ като Джордж Т. Нелсън, оттук нататък — поновому!

Той се закотви зад вратата. Беше се подготвил като за лов на мечки — на стената бе опрян „Уинчестър“, автоматичен „Лама.32“ стърчеше на колана му, месарски нож „Шефингтън“ проблясваше в ръката му.

От мястото, където бе застанал, виждаше малка купчинка жълти пера, която доскоро бе Тами Фей. Злобна, зловеща усмивчица разкриви устните му, очите му — вече очи на безумец — неуморно се стрелкаха из кръглите рамки на очилата му.

— Затуй бъдете вий добрички! — припяваше той шепнешком.

Повтаряше куплета отново и отново, докато стоеше зад вратата, а после и когато скръсти крака на пода и се настани по-удобно, опрял гръб в стената, положил оръжията в скута си.

Изведнъж усети, че му се доспива. Беше лудост да ти се спи, когато причакваш някого, за да му прережеш гърлото, но това ни най-малко не променяше нещата. Някъде беше чел (може би по време на лекциите си в Университета във Фармингтън — колеж за олигофрени, който той дори не можа да завърши с почести), че силният стрес понякога има подобен ефект върху нервната система… а днес той наистина не бе лишен от стресови ситуации. Беше истинско чудо, че сърцето му не се пръсна като стара автомобилна гума при вида на всичките тия списания, разхвърляни из кабинета му.

Реши, че е твърде неразумно да рискува. Отмести дългия, кафеникав диван от стената, пропълзя зад него и се излегна на пода с пушка в лявата си ръка. Дясната още стискаше касапския нож.

Готово. Така вече беше по-добре. Дебелият, мек килим се оказа удобно леговище.

— Затуй бъдете вий добрички! — запя под носа си Франк.

Десет минути по-късно задряма с песен на уста.

12

— Шериф Пангборн! — изкрещя Шийла по радиостанцията, когато Алън прекосяваше Тин Бридж на път към града.

— Обадете се! Обадете се веднага!

Той усети, че се смразява. Беше сигурен, че нещо се е случило с Клат. Защо, за Бога, не му бе казал да изчака Джон, преди да се втурне да гони Хю?

„Знаеш ли защо? Защото не мислиш, когато даваш заповеди. Ако нещо се е случило с Клат, трябва да си понесеш вината. Но за това после. А сега просто си върши работата. Забрави за Поли и върши проклетата си работа!“

Той сграбчи микрофона.

— Слушам, Шийла!

— Един човек се бие с Джон! — изпищя тя. — Бързо, Алън, той ще го убие!

Информацията така противоречеше на онова, което бе очаквал, че за миг остана като вкаменен.

— Какво? Кой? Там!?

— Бързо, Алън, ще го убие!

Изведнъж всичко му се изясни. Беше Хю Прийст, разбира се. Дошъл е в участъка незнайно за какво, заварил е Джон, преди да тръгне към Касъл Хил и се е развилнял. Значи Джон Лапоант, а не Анди Клатърбък беше в опасност.

Грабна буркана, залепи го на покрива и натисна газта.

13

Клат започна да се съмнява, че Хю си е вкъщи, когато видя, че гумите на колата му са не просто спукани, а направо нарязани на парчета. Понечи да тръгне към къщата, за да огледа, но пискливите викове за помощ най-после стигнаха до съзнанието му.

Поколеба се за миг, а после забърза обратно към улицата. Този път видя Лени в канавката край пътя и се втурна презглава към него.

— Помогни ми! — простена старецът, когато коленичи до него. — Хю Прийст е полудял, изхвърли ме като мръсно коте!

— Имаш ли нещо счупено, Лени? — попита Клат и го докосна по рамото.

Той нададе болезнен писък. Това бе достатъчен отговор.

Полицаят се изправи, чудейки се какво да предприеме, в главата му се въртяха хиляди мисли. Единственото, в което бе сигурен, бе, че за нищо на света не иска да се провали.

— Не мърдай! — каза накрая. — Отивам да повикам Бърза помощ.

— Не съм тръгнал да играя танго, глупако! — отвърна Лени, стенейки от болка.

— Ясно — отвърна Клат и хукна към колата си. После отново се върна при ранения и попита: — Той взе колата ти, така ли?

— Не! — изръмжа старецът, сложил ръка на счупените си ребра. — Размаза ме от бой и отлетя на вълшебно килимче! Естествено, че ми взе колата! Защо мислиш, че лежа тук? Да хващам тен ли?

— Ясно — повтори Клат и затърчало пътя. От джобовете му се сипеха монети и дрънчаха по асфалта.

Пресегна се през прозореца на колата си и едва не си счупи главата от бързане. Сграбчи микрофона и затърси Шийла. Трябваше да извика лекар за стареца, но по-важното бе да предупреди Алън и щатската полиция, че Хю Прийст кара стария „Шевролет Бел Еър“ на Лени Партридж. Клат не можеше да каже коя година е произведен, но едва ли някой можеше да сбърка тоя стар, ръждясал димилник.

Но Шийла не се обаждаше. Три пъти натиска копчето, но отсреща нямаше отговор. Никакъв отговор.

Лени отново започна да стене и той хукна към дома на Хю да се обади на Бърза помощ по телефона.

„Намерила време да ходи до тоалетната“ — помисли си.

14

Хенри Бофорт също се мъчеше да се свърже с полицейския участък. Той стоеше зад бара, опрял телефонната слушалка на ухото си, и чакаше. Отсреща телефонът звънеше ли звънеше.

— Хайде, де, обадете се най-после! За какво, по дяволите, са ви пратили там? Да си играете на стражари и апаши ли?

Били Тъпър бе излязъл навън. Хенри го чу да вика нещо и вдигна разсеяно глава. Викът бе последван от силен трясък. В първия момент Хенри си помисли, че някоя от старите гуми на Лени е гръмнала от топлината,… но после се чуха още два изстрела.

Били се върна обратно в „Тигъра“. Вървеше много бавно с ръка на шията си. През пръстите му шуртеше кръв.

— ’енри! — простена задавено той. — ’енри! ’ен…!

Стигна до джубокса, постоя за миг, залитайки насред бара, а после мускулите му сякаш изведнъж отказаха и той се строполи на пода.

Над краката му, проснати почти пред вратата, легна сянка. А след нея на прага се появи и собственикът й. Той носеше лисича опашка около врата си, в ръцете му димеше пистолет. Фини капчици пот проблясваха в четината на гърдите му. Кожата под очите му беше подпухнала и землиста. Той прескочи безжизненото тяло на Били Тъкър и влезе в сумрака на „Кроткия тигър“.

— Здравей, Хенри — каза Хю Прийст.

15

Джон Лапоант не знаеше защо му се случва всичко това, но прекрасно разбираше, че ако продължава така, Лестър ще го убие. А той не даваше признаци, че мисли да спира.

Полицаят се опита да се плъзне по стената и да избяга, но Лестър го сграбчи за яката и го върна обратно. Дори не се беше задъхал. Ризата му си стоеше прилежно втъкната в ластичния колан на анцуга.

— Дръж се, Джони, момчето ми — каза той и заби поредния юмрук в разкървавената му устна. — Урокът още не е приключил.

Напосоки, без да гледа какво прави, Джон вдигна единия си крак и изрита Лестър с коляно. Той нададе вик на изненада и залитна назад, сграбчвайки го за окървавената му риза. Двамата се търкулнаха на пода и продължиха да се бият.

Унесени в борбата, те не видяха Шийла, която изхвърча от стъклената кабина на дежурния и се втурна към кабинета на Алън. Тя грабна пушката от стената, зареди я и хукна обратно към канцеларията, която вече на нищо не приличаше.

Лестър седеше върху Джон и усърдно блъскаше главата му в пода. Шийла знаеше как да използва пушката в ръцете си. Тренираше стрелба от осемгодишна възраст. Опря приклада в рамото си и извика:

— Махни се от него, Джон!

Като чу това, Лестър се обърна и впери в нея обезумял поглед. Озъби се като подивяла горила, а после отново продължи да блъска главата на Джон в пода.

16

Когато наближи сградата на Кметството, Алън видя първото успокоително нещо за деня — „костенурката“ на Норис Риджуик се задаваше отдолу по Мейн Стрийт. Норис беше цивилен, но той пет пари не даваше. Този следобед заместник-шерифът щеше да се яви на работа и без униформа.

Но в следващия миг и това успокоение отиде по дяволите.

Един огромен червен автомобил „Кадилак“, регистрационен номер КИЙТЪН 1 — излетя от тясната алея, която водеше към паркинга на Кметството, и се засили към „костенурката“ на Норис. Алън се вцепени. Кадилакът не се движеше кой знае колко бързо, но беше четири пъти по-голям от колата на Норис. Миг по-късно се чу трясък и фолксвагенът се обърна на една страна сред шум от разтрошено стъкло.

Шерифът натисна спирачката и изхвърча от колата си. Бъстър също излизаше от кадилака. Норис се мъчеше да се измъкне през прозореца на фолксвагена.

Бъстър тръгна срещу него, свил ръце в юмруци. На тлъстото му кръгло лице бе застинала усмивка. Алън видя тази усмивка и се втурна да спасява Норис.

17

Първият изстрел на Хю пръсна една бутилка уиски на бара отзад. Вторият разби стъклото на някакъв документ в рамка, който висеше точно над главата на Хенри, и остави черна, опушена дупка в средата на разрешителното му за продажба на алкохол. Третият откъсна дясната буза на Хенри Бофорт, разпръсвайки наоколо облак алена кръв и разкъсана плът.

Мъжът изпищя, грабна кутията с пушката и клекна зад бара. Знаеше, че Хю го е уцелил, но не можеше да разбере дали е сериозно или не. Усещаше само, че дясната страна на лицето му пламна като факел и по шията му шурна топла, лепкава кръв.

— Да си поговорим за коли, Хенри — каза Хю, приближавайки се към бара. — Или не, по-добре да си поговорим за моята лисича опашка. Какво ще кажеш, а?

Той отвори кутията и с разтреперани ръце извади уинчестъра. Понечи да провери дали е заредена, но осъзна, че нямаше време за това. Оставаше му само да се надява, че е.

18

Шийла осъзна, че Джон няма да се справи сам с този луд човек, когото тя бе разпознала като Лестър Плат или Прат, учителя по физическо от гимназията. Той бе престанал да блъска главата, на заместник-шерифа в пода и се бе заел да го души:

Жената обърна пушката, хвана я за затвора и я преметна през рамо като Тед Уилямс. После уверено се засили с приклада напред.

В последния момент Лестър обърна глава и пое стоманения приклад точно между очите. Чу се отвратителен звук, сякаш някой бе скочил с все сила върху пакетче пуканки, и прикладът хлътна в черепа му, превръщайки мозъка му в желе.

Лестър Прат бе мъртъв още преди да падне на пода. Шийла Бригъм го погледна и започна да пищи.

19

— Ти какво си мислиш? Че няма да разбера кой е? — просъска Бъстър Кийтън през зъби и извади зашеметения, но невредим Норис през прозореца на колата. — Мислиш, че няма да се сетя при положение, че името ти е написано на всяко проклето листче, което си залепил? Така ли!? Така ли е те питам!

Той замахна с юмрук да удари Норис и Алън Пангборн щракна белезница на ръката му като по поръчка.

— Мамка му! — извика съветникът и се обърна назад.

В сградата на Кметството някой запищя.

Шерифът хвърли бърз поглед натам, а после дръпна Бъстър с другата белезница и го закопча за дръжката на собствения му кадилак.

— Хайде — обърна се той към Норис, който изглеждаше ужасно вследствие на инцидента с главния градски съветник. — Станала е беля.

Но той не му обърна никакво внимание. Поне за момента. Подмина го като пътен знак и фрасна Бъстър Кийтън право в окото. Мъжът нададе кратък вик и залитна назад към отворената врата. От тежестта му тя се затръшна, захапвайки края на прогизналата му от пот риза.

— Това е за капана, гадняр такъв! — изкрещя полицаят.

— Ще те пипна! — развика се Бъстър. — Не си мисли, че ще ми се измъкнеш! На всичките ще ви видя сметката!

— Виж това! — изръмжа Норис и отново сви юмрук над пилешките си гърди.

Алън го сграбчи за раменете и го дръпна назад.

— Престани! — изкрещя той в лицето му. — Вътре става нещо! Нещо страшно!

Писъците отново разцепиха въздуха. По улицата вече се събираха хора. Норис погледна към тях, а после пак към Алън. Погледът му вече се бе избистрил, отбеляза шерифът с облекчение, и той отново приличаше на себе си. Малко или много.

— Какво има, Алън? Да не е нещо, свързано с него! — попита Норис и махна към кадилака.

Бъстър стоеше до колата и ги гледаше заплашително, чоплейки белезниците със свободната си ръка. Изглежда, изобщо не бе чул писъците.

— Не — отвърна Алън. — Пистолетът ти в тебе ли е?

Норис поклати глава.

Алън разкопча кобура си и му подаде служебния си револвер.

— Ами ти, Алън?

— Искам да са ми свободни ръцете. Давай да вървим. Хю Прийст е в участъка. Окончателно се е побъркал.

20

Хю Прийст наистина се бе побъркал — в това нямаше съмнение — но се намираше на цели три мили от Кметството на Касъл Рок.

— Да си поговорим за… — подхвана той и в същия момент Хенри Бофорт подскочи като на пружини иззад бара, окървавен и с пушка в ръцете.

Двамата стреляха в един и същи миг. Изстрелът на автоматичния пистолет се изгуби сред оглушителния рев на пушката. Огън и дим изхвърчаха от скъсената цев. Хю се отлепи от земята и литна във въздуха, вирнал босите си пети. В гърдите му зееше огромна дупка. Пистолетът падна от ръцете му. Краищата на лисичата опашка избухнаха в пламъци.

Хенри политна назад към бара, пронизан отдясно в белите дробове. Навсякъде около него летяха бутилки и падаха с трясък на пода. Зловеща парализа скова гърдите му. Наоколо витаеше дивашки аромат на алкохол и горяща козина. Той понечи да си поеме въздух, но макар гърдите му да се повдигаха, в тях не влизаше нито капка кислород. През дупката се процеждаше хладен въздух и дробовете му свистяха при всяко вдишване.

Телефонът сякаш тежеше тонове, но той най-после успя да го вдигне до ухото си и да натисне кончето, което автоматично набираше номера на шерифа.

Дзън… Дзън… Дзън…

— Какво, по дяволите, става? — хриптеше Хенри. — Умирам тук! Вдигнете проклетия телефон!

Но отсреща никой не се обади.

21

Норис застигна Алън по средата на пътя и двамата прекосиха рамо до рамо малкия паркинг пред Кметството. Норис държеше револвера на Алън с пръст на спусъка и цев, насочена към горещото октомврийско небе. Саабът на Шийла Бригъм стоеше паркиран до служебния автомобил на Джон Лапоант, но това бяха единствените коли пред Кметството. Шерифът се замисли за миг къде ли е колата на Хю, но в този момент вратата на участъка се отвори и отвътре се показаха окървавени ръце, в които стърчеше пушката от неговия кабинета. Норис насочи късата цев на револвера напред и пръстът му се стегна на спусъка.

За части от секундата Алън осъзна две неща: първо, че Норис ще стреля и второ, че пищящият човек с пушката в ръце бе Шийла Бригъм.

Почти извънземните рефлекси на Алън Пангборн спасиха живота на жената, но този следобед й се размина на косъм.

Той не си направи труда да извика или пък да сграбчи цевта на револвера. И в двата случая нямаше да има полза. Затова просто сви ръка, ръгна с лакът ръката на Норис И отклони цевта миг преди Риджуик да стреля. Изстрелът прокънтя в затвореното пространство. Един от прозорците втория етаж се разби на парчета. Жената изпусна пушката, с която бе разбила черепа на Лестър Прат, и хукна с писъци към тях.

— Господи! — прошепна Норис потресен. Лицето му бе бледо като платно. Подаде револвера на шерифа с дръжката напред и простена: — Едва не убих Шийла! Господи Исусе Христе!

— Алън! — Шийла плачеше. — Слава Богу, Алън!

Тя се спусна към него с все сила и едва не го събори назад. Той прибра револвера в кобура си и я прегърна. Тя трепереше като жица, по която протича твърде силен ток. Алън си помисли, че и той самият сигурно целият се тресе. Шийла бе изпаднала в истерия, полудяла от страх, но това беше направо благословия в сравнение с онова, което можеше да й се случи. Самата тя едва ли имаше представа за колко малко се бе разминала със смъртта.

— Какво става тук, Шийла?

Ушите му така кънтяха от изстрела и последвалото ехо, че почти можеше да се закълне, че чува телефонен звън.

22

Хенри Бофорт се чувстваше като снежен човек, който се топи на слънцето. Краката му поддаваха. Той бавно се свлече на колене със слушалката, в която продължаваше да се разнася все същият отчаян звън. Главата му се въртеше от вонята на алкохол и горяща кожа. Сега към тях се бе присъединила и друга тежка миризма. Може би тази на Хю Прийст.

Хенри бегло съзнаваше, че тук никой няма да се обади и че трябва да набере друг номер за помощ, но просто не можеше да го направи. Нямаше сили. Затова стоеше на колене зад бара в растяща локва от собствената си кръв, слушаше свистенето на въздуха в пробойната на гърдите си и отчаяно се опитваше да не загуби съзнание. Заведението започваше работа едва след час, Били беше мъртъв и ако в най-скоро време някой не вдигнеше този проклет телефон, самият той също щеше да си е отишъл, когато първите клиенти започнеха да прииждат за вечерното си питие.

— Господи! — прошепна безжизнено Хенри. — Нека някой вдигне този проклет телефон, Господи!

23

Шийла Бригъм бе започнала да се овладява и Алън успя да разбере най-важното: тя бе ликвидирала Хю с приклада на пушката. Тоест никой нямаше да стреля по тях, когато прекрачеха прага.

Или поне така се надяваше Алън.

— Да вървим — каза той на Норис.

— Алън… Като я видях… помислих си…

— Знам какво си си помислил, важното е, че не стана беля. Забрави за това, Норис. Джон е вътре. Хайде.

Двамата се приближиха до вратата и застанаха от двете й страни. Алън погледна към Норис.

— Минаваш ниско — каза той.

Норис кимна.

Шерифът сграбчи дръжката, отвори рязко вратата и се шмугна вътре. Помощникът му се провря под ръката му и двамата се втурнаха напред.

Джон бе успял да се изправи на крака и да се добере почти до вратата. Двамата преминаха през него като валяци и той трябваше да изтърпи поредното болезнено унижение: беше проснат на пода от собствените си колеги и се плъзна по застлания с плочи под като топка за боулинг. Спря се чак в отсрещната страна и нададе болезнен стон, едновременно изненадано и някак уморено.

— Господи, това е Джон! — извика Норис.

— Помогни ми да го вдигнем — каза Алън. Двамата се спуснаха към Джон, който вече се изправяше.

Цялото му лице беше в кръв. Носът му стърчеше, неестествено изкривен на една страна. Горната му устна бе подута като пренапомпана гума. Когато двамата се приближиха към него, той сви ръка пред устата и изплю един зъб в шепата

— Тоя е луд — простена Джон. — Сийла го удари с пуската. Май го уби.

— Джон, добре ли си? — попита шерифът.

— Напра’и ме на кайма — отвърна той, наведе се напред и за потвърждение повърна между краката си.

Алън се огледа наоколо. Започваше смътно да осъзнава, че проблемът не е в ушите му — наистина звънеше телефон. Но сега не беше време за разговори. Хю лежеше по корем до стената. Той се приближи и наведе ухо към гърба му да долови някакво дишане. Единственото, което чуваше, бе звънът на проклетия телефон.

— Или вдигни това нещо, или го изключи! — изкрещя той на Норис.

Помощникът му се добра до най-близкия апарат, натисна копчето, което светеше и вдигна слушалката.

— Обадете се малко по-късно. Имаме спешен случай тук. Не ни безпокойте — каза и затвори слушалката, без да изчака отговор.

24

Хенри Бофорт свали слушалката — тази толкова тежка слушалка — от ухото си и я погледна със замъглени, невярващи очи.

— Какво каза? — прошепна.

Изведнъж апаратът стана прекалено тежък за ръцете му. Той го пусна на пода, бавно се свлече до него и започна да бере душа.

25

Доколкото Алън можеше до прецени, Хю беше мъртъв. Гой го хвана за раменете, обърна го… и видя, че това изобщо не е Хю. Лицето бе обляно в кръв, мозък и парченца кост и той не можеше да го разпознае добре, но това определено не беше Хю.

— Какво, по дяволите, става тук?

26

Данфърд „Бъстър“ Кийтън стоеше насред улицата, закопчан с белезници за собствения си кадилак и Ги гледаше как го гледат. Сега, след като Главният Преследвач и Заместник-Преследвачът си бяха тръгнали, Те вече нямаше какво да зяпат.

Той Ги наблюдаваше и можеше да разпознае всеки един от Тях.

Бил Фулертън и Хенри Джендрън стояха пред бръснарницата. Боби Дъгъс стърчеше между тях с престилка, преметната на шията, като огромна салфетка за хранене. Чарли Фортин стоеше пред „Уестърн Ауто“. Скот Гарсъни гнусните му приятелчета, адвокатите Албърт Мартин и Хауърд Потър стояха пред входа на банката, където сигурно го бяха одумвали, преди да настане врявата.

Очи.

Шибани очи.

Отвсякъде го гледаха.

— Виждам ви! — закрещя изведнъж той. — Виждам Ви всичките! Всичките до един! И знам как да се справя с вас! Знам!

Отвори вратата на кадилака и понечи да влезе вътре. Не можеше. Беше закопчан за дръжката отвън. Веригата между двете гривни беше дълга, но не чак толкова.

Някой се изсмя.

Бъстър чу този смях съвсем ясно.

Огледа се.

Много от жителите на Касъл Рок стояха пред различните сгради по Мейн Стрийт и го гледаха с черните лукави очички на разумни плъхове.

Всички бяха на улицата, освен господин Гонт.

И все пак той бе там. Гласът му звучеше в главата на Бъстър и му казваше какво точно да направи.

Мъжът слушаше и… започна да се усмихва.

27

Камионетката, която доставяше бира и с която Хю едва не се бе сблъскал на Мейн Стрийт, обиколи няколкото заведения от другата страна на моста и в четири и една минута спря на паркинга пред „Кроткия тигър“. Шофьорът слезе, взе списъка със заявките, вдигна тютюневите си панталони и тръгна към сградата. На метър от вратата той се спря и ококори очи. Нечии крака стърчаха през прага навън.

— Майко мила! — възкликна шофьорът. — Добре ли си, приятелче?

Немощен, отчаян вик долетя до съзнанието му.

— Помощ…

Шофьорът се втурна вътре и завари Хенри Бофорт полумъртъв, проснат зад бара.

28

— Лестър Прат е — изфъфли Джон Лапоант.

С помощта на Норис и Шийла бе успял да се добере до Алън, който продължаваше да клечи до тялото.

— Кой? — попита Алън и изведнъж се почувства като участник в лоша комедия.

„Рики и Луси пътуват към Ада“. Ало, Лестър, трябва да дадеш някои разяснения, братче.

— Лестър Прат — повтори Джон с болезнено търпение. Ушителят по фисицеско в гимнасията.

— Какво пък търси той тук? — попита шерифът. Джон Лапоант уморено поклати глава.

— Не ’нам, Алън. Влесе и се нафърли да ме бие.

— Чакайте малко. Къде е Хю Прийст? Къде е Клат? Какво, за Бога, става тук?

29

Джордж Т. Нелсън стоеше на прага на спалнята си и не можеше да повярва на очите си. Стаята му изглеждаше сякаш някой пънк състав — „Секс Пистълс“ или може би „Крампс“ — си бе устроил купон вътре заедно с всичките си фенове.

— Какво… — понечи да каже той, но не можа да продължи.

Нямаше и нужда. Знаеше какво. Кокаинът, естествено. Какво друго можеше да бъде. От шест години насам пласираше наркотици сред учителския състав на гимназията в Касъл Рок (не всички учители бяха почитатели на онова, което Ейс Мерил понякога наричаше „боливийска бинго пудра“, но онези, които си падаха по белия прашец, бяха истински ценители). А той бе скрил половин унция почти чист кокаин под дюшека си. Затова беше цялата работа, няма начин. Някой се е разприказвал и друг му е завидял.

Прекоси стаята и вдигна дюшека с мъртвешки сковани ръце. Отдолу нямаше нищо. Кокаинът беше изчезнал. Половин унция кокаин с превъзходно качество за близо две хиляди долара бе изчезнала като дим. Тръгна като насън към банята да провери дали поне неговите скромни запаси, които криеше в опаковката от аспирин, са си на мястото. В този момент изпитваше неистова необходимост да смръкне поне веднъж.

Стигна до прага на банята и се смрази. Не бъркотията прикова вниманието му, макар че и това помещение бе обърнато с краката нагоре. Вцепени го самата тоалетна. Капакът беше спуснат и по него бе посипан тънък слой бял прах.

Джордж знаеше, че това не е бебешка пудра „Джонсън“.

Наведе се, навлажни пръста си и обра част от праха. После го облиза и езикът му веднага изтръпна. Долу на пода, между тоалетната и мивката лежеше празен найлонов плик. Картината беше ясна. Налудничава, но ясна. Някой беше нахлул в дома му, бе намерил кокаина… а после го беше изсипал в тоалетната. Защо? Защо? Джордж не знаеше, но реши, щом намери злосторника, да го попита, преди да му откъсне главата от раменете.

Личните му триграмови запаси бяха налице. Взе шишето и тръгна обратно към стаята. Изведнъж поредната зловеща гледка прикова погледа му. Тази гнусотия му бе убягнала първия път, когато влезе в стаята откъм коридора, но сега от този ъгъл просто не можеше да му се изплъзне.

Той стоеше прикован на мястото си, със зеници, разширени от ужас и вцепенение. Някакъв звук се мъчеше да си пробие път сред конвулсиите в гърлото му. Вените на слепоочията му пулсираха и трептяха като криле на миниатюрни птици. Най-после успя да изрече една-единствена, сподавена дума:

— Мамо…!

Долу, зад кафеникавия диван на Джордж Т. Нелсън, Франк Джюът продължаваше да спи.

30

Зяпачите по Мейн Стрийт, които бяха привлечени от писъците и изстрела, сега се забавляваха с нова атракция — опита за бягство на главния градски съветник.

Бъстър се навря в кадилака, доколкото му позволяваха белезниците, завъртя ключа на „контакт“ и натисна бутона, който сваляше автоматично стъклото на шофьорската врата. После отново затвори вратата и започна да се провира през прозореца.

Краката му продължаваха да стърчат от колената надолу, лявата му ръка, прикована от белезниците, беше изкълчена назад в странна чупка, веригата се впиваше в месестото му бедро. В този момент до колата се приближи Скот Гарсън.

— Хм… Данфърд — подхвана колебливо банкерът. — Не мисля, че трябва да го правиш. Струва ми се, че си арестуван.

Съветникът погледна изпод дясната си мишница, долавяйки собствената си миризма — вече доста пикантна — и видя Гарсън наопаки. Той стоеше точно зад него и сякаш имаше намерение да го измъкне от собствената му кола.

Сви краката си, доколкото можеше, а после рязко я изпъна, като конче, което си играе на пасбището. Токовете на обувките му размазаха лицето на банкера с трясък, от който Бъстър остана напълно доволен. Златните очила на Гарсън се разбиха на парчета. Той извика, залитна назад с ръце на разкървавеното си лице и се просна по гръб насред Мейн Стрийт.

— На! — изръмжа съветникът. — Не го очакваше, а? Не очакваше това, мръсен кучи сине!

Успя да се напъха целия в колата. Веригата беше достатъчна поне за това. Ключицата му проскърца предупреждаващо, но се извъртя в ябълката си дотолкова, че да му позволи да се провре под собствената си ръка и да намести задника си на седалката. Сега вече седеше зад волана, протегнал окованата си ръка навън през прозореца. Запали двигателя.

Скот Гарсън вдигна глава точно навреме, за да види кадилака, който връхлиташе върху него. Решетката сякаш му се хилеше — огромна метална планина, която всеки момент щеше да го премаже.

Бързо се търкулна встрани и за части от секундата се размина със смъртта. Една от широките, предни гуми на кадилака мина през дясната му ръка и я премаза. След нея задната окончателно я довърши. Гарсън лежеше на асфалта, вперил поглед в гротескно смазаните си пръсти, които сега приличаха на шпатули, и започна да вие към горещото синьо небе.

31

— ТАМИ ФЕЕЕЕЙ!

Този писък събуди Франк Джюът. В първите няколко секунди нямаше ни най-малка представа къде се намира — знаеше само, че е на някакво тясно, затворено място. Неприятно място. Освен това държеше нещо в ръцете си. Какво ли?

Вдигна ръка и едва не си извади очите с ножа.

— Оооо, нееее! ТАМИ ФЕЕЕЙ!

Изведнъж всичко му стана ясно. Лежеше зад дивана на стария си „приятел“ Джордж Т. Нелсън, а това бе самият Джордж Т. Нелсън, който оплакваше мъртвия си папагал.

Осъзнавайки това, си спомни и всичко останало — списанията разхвърлени из кабинета му, изнудваческото писмо, вероятния (не, стопроцентовия) край на кариерата и живота му.

Колкото и невероятно да звучи, Джордж Т. Нелсън вече хлипаше. Хлипаше заради някакво си пернато животно.

„Е — помисли си Франк, — сега ще сложа край на мъките ти, Джордж. Кой знае, може да отидеш в птичия рай.“

Хлипанията се приближаваха до дивана. Още по-добре.

Щеше да скочи — изненада, Джордж! — и копелето щеше да се прости с живота още преди да разбере какво става. Той тъкмо се бе приготвил да скочи, когато Джордж Т. Нелсън, хлипайки, сякаш сърцето му ще се пръсне, се стовари на дивана си. Беше едър мъж и тежестта му избута дивана обратно до стената. Джордж не чу изненаданото, бездиханно „УФ!“ зад гърба си; стоновете му го заглушиха. Посегна към телефона, набра номера през пелена от сълзи и хвана (като по чудо) Фред Рабин още при първото позвъняване.

— Фред! — проплака той. — Фред, стана нещо ужасно! Може би още става! О, Боже, Фред! О, Господи!

Зад и под него Франк Джюът се бореше за глътка въздух. Разказите на Едгар Алън По, които бе чел като дете, разкази за мъртъвци, заровени живи в гробовете си, сега се връщаха в съзнанието му с нова сила. Лицето му постепенно добиваше цвета на стари тухли. Тежкият дървен крак, който бе притиснал гърдите му, когато Джордж Т. Нелсън се бе строполил върху дивана, сега се впиваше в плътта му като оловен прът. Гърбът на дивана премазваше рамото и половината му лице.

Над него учителят по дърводелство възбудено предаваше на Фред Рабин картината, която бе заварил у дома.

Накрая най-после спря да говори за момент, а поел изкрещя:

— Пет пари не давам дали трябва да говоря по телефон, за това или не! КАК МОЖЕ ДА МЕ Е ГРИЖА, КОГАТО ТАМИ ФЕЙ Е МЪРТЪВ? КОПЕЛЕТО Е УБИЛ ТАМИ ФЕЙ! Кой може да направи подобно нещо, Фред? Кой?! Трябва да ми помогнеш!

При поредната пауза в тирадата му Франк с ужас осъзна, че скоро ще припадне. Изведнъж му хрумна какво трябва да направи — да стреля с пистолета през дивана. Може би нямаше да убие Джордж Т. Нелсън. Може би дори нямаше да успее да го улучи, но сто на сто щеше да привлече вниманието му, а при това положение имаше шанс да вдигне дебелия си задник от дивана, преди Франк да се е задушил, залепен за стената.

Франк пусна ножа и понечи да се добере до пистолета, втъкнат на кръста му. Неистова паника го обзе, когато установи, че не може да го стигне — пръстите му увисваха на цели пет сантиметра от седефената дръжка на пистолета. Събра всичките си сили и се опита да протегне ръка малко по-надолу, но рамото му, приклещено до стената, изобщо не се помръдваше; огромният диван и значителната тежест на Джордж Т. Нелсън го държаха като заковано за стената.

Черни рози — предвестници на предстоящото задушаване — зацъфтяха пред изцъклените му очи.

Някъде в далечината, като от оня свят, Франк дочуваше старият си „приятел“ да крещи срещу Фред Рабин, който явно му беше партия в далаверата с кокаина.

— Какви ми ги приказваш! Обаждам ти се да ти кажа, че са ме нападнали, а ти ми говориш да намина към новия магазин на Мейн Стрийт! Не ми трябват глупостите му, Фред! Трябва ми…

Той скочи от дивана и тръгна нервно из стаята. Буквално с последни сили, Франк успя да избута дивана на сантиметри от стената. Не беше кой знае какво, но поне му даде възможност да поеме малка глътка невероятно свеж въздух.

— Какво продава? — изкрещя Джордж Т. Нелсън. — Мили Боже! Боже Господи! Защо не каза от самото начало?

Отново настъпи тишина. Франк лежеше зад дивана като изхвърлен на брега кит, вдишваше глътки въздух и се молеше пламналата му глава да не експлодира. Само след минута щеше да се изправи и да отнесе топките на стария си „приятел“ Джордж Т. Нелсън. Само след минута. Нека вземе малко въздух. Нека изчезнат тия проклети черни цветя. Само една минута. Най-много две.

— Добре — каза Джордж Т. Нелсън. — Ще намина да го видя. Съмнявам се, че е такъв магьосник, за какъвто го мислиш, но като няма риба и ракът е риба, нали така? Но да ти кажа от сега — пет пари не давам дали продава кока или не. Най-напред ще открия кучия син, който ме е подредил така, ще го закова за първата срещната стена, пък после ще се занимавам с каквото и да било друго. Ясно ли ти е?

„Ясно ми е — помисли си Франк, — де да видим кой кого ще закове, братче.“

— Да, да! Разбрах как се казва! — изкрещя учителят по дърводелство. — Гонт, Гонт, по дяволите!

Затвори телефона, а после сигурно го запрати на пода, защото Франк чу внезапен трясък. Секунди по-късно той изпсува за последен път и изхвърча от къщата. Двигателят на колата му изрева отвън и гумите изсвистяха по паважа. Джордж Т. Нелсън, старият „приятел“ на Франк, замина нанякъде.

Две минути по-късно две ръце пропълзяха иззад дивана и сграбчиха кафеникавата тапицерия. Миг след това лицето на Франк М. Джюът — бледо и сбръчкано, с очила, счупени и килнати на носа му — се появи между ръцете. Гърбът на дивана бе оставил червен, набразден белег на дясната му буза. Прахоляк белееше по рядката му коса.

Бавно, като удавник, който изплува от дъното към повърхността, на лицето му се появи предишната усмивка. Този път беше изпуснал стария си „приятел“ Джордж Т. Нелсън, но той нямаше намерение да напуска града. Телефонният разговор съвсем ясно даваше да се разбере това. Още днес щеше да го намери. В градче като Касъл Рок човек просто нямаше къде да се скрие.

32

Шон Раск стоеше на прага на кухнята в дома си и тревожно гледаше към гаража. Пет минути по-рано там бе отишъл по-големият му брат — Шон бе застанал на прозореца на спалнята си и случайно го видя. Брайън носеше нещо в ръка. Разстоянието бе голямо и той не можеше да види какво точно е то, но нямаше и нужда. Беше му ясно. Брат му носеше новата си бейзболна снимка — онази, заради която непрекъснато притичваше до стаята си напоследък. Той дори не подозираше, че Шон знае за снимката, но малкият се бе прибрал по-рано от училище и тайничко бе надникнал в класьора му.

Не можеше да разбере защо брат му толкова държи на тази снимка — та тя беше стара, мръсна, прокъсана и избеляла. Освен това играчът на нея беше някой си Сами Кобърг — незначителен прихващач от „Лос Анджелис Доджърс“, който имаше само една победа в живота си и не бе прекарал дори година в „А“-група. Защо ли Брайън толкова държеше на нея?

Това Шон не знаеше. Знаеше само, че брат му определено държи на снимката си и че поведението му през последните няколко дни направо го плаши: напомняше му за онези образователни програми, дето ги даваха по телевизията, за това как се отразяват наркотиците върху децата. Но Брайън не би приел наркотици… нали?

Нещо в лицето му, когато влизаше в гаража, така бе уплашило Шон, че той отиде да предупреди майка си. Не знаеше какво точно да й каже, но това така или иначе се оказа без значение, защото не му се удаде възможност да продума каквото и да било. Майка му се разкарваше из спалнята си по хавлия и с онези глупави слънчеви очила, които бе купила от новия магазин.

— Мамо, Брайън… — подхвана той и с това се приключи.

— Остави ме, Шон. Мама е заета.

— Но, мамо…

— Махай се, казах!

И още преди да отвори уста да възрази, детето се оказа безцеремонно изритано от стаята. Докато майка му го блъскаше навън, хавлията й се разгърна отпред и Шон видя, че отдолу тя е съвсем гола.

После вратата се затръшна под носа му и ключът щракна в ключалката.

Затова момчето застана на прага на кухнята, впери поглед в гаража и притеснено зачака Брайън да излезе оттам.

Той обаче не излизаше.

С всяка измината минута тревогата му непрекъснато нарастваше, докато накрая се превърна в почти неконтролируема паника. Шон прекрачи прага на кухнята, притича на вятъра и влезе в гаража.

Вътре беше тъмно, задушно и миришеше на смазка. В първия момент не видя брат си в мрака и реши, че е излязъл през другата врата. После очите му свикнаха с тъмнината и краката му се подкосиха.

Брайън седеше, облегнат на стената близо до косачката, и държеше пушката на баща им. Прикладът беше опрян на пода, а цевта сочеше лицето му. Едната му ръка придържаше пушката, а другата стискаше мръсната снимка.

— Брайън! — извика Шон. — Какво правиш?

— Не се приближавай, Шон, целият ще те опръскам.

— Брайън, недей! — изпищя брат му и се разплака. — Не ставай глупав! Плашиш ме!

— Искам да ми обещаеш нещо — каза Брайън.

Беше си събул маратонките и чорапите и сега промушваше палеца на крака си около спусъка.

Шон усети, че гащите му станаха топли и влажни. Никога през живота си не бе изпитвал такъв страх.

— Брайън, моля те! Мооля теее!

— Искам да ми обещаеш, че никога няма да стъпваш в новия магазин — каза той. — Чуваш ли ме?

Детето пристъпи напред. Палецът на брат му се стегна около спусъка.

— Не! — изпищя Шон и веднага се върна назад. — Искам Да кажа, да! Да!

Като го видя, че отстъпва, Брайън освободи спусъка.

— Обещаваш ли ми?

— Да! Каквото пожелаеш! Само не нрави това! Не… Не ме плаши повече, Брай! Искаш ли да влезем вътре и да гледаме „Дъ Трансформърс“! Не… каквото ти кажеш! Каквото искаш! Дори „Уапнър“! Можем да гледаме „Уапнър“, ако искаш! Цяла седмица! Цял месец! И аз ще гледащ с теб! Само спри да ме плашиш, Брайън, моля ти се, спри да ме плашиш!

Брат му сякаш не го чуваше. Очите му сякаш плуваха в спокойното му лице.

— Никога не ходи там — повтори. — Това място е отровно. И господин Гонт и той е отровен човек. Всъщност той въобще не е човек, Шон. Въобще не е човек. Закълни се, че никога няма да си купиш от отровните неща, които той продава.

— Заклевам се! Заклевам се! — запелтечи Шон. — Заклевам се в мама!

— Не, не в мама, той и нея е омагьосал. Закълни се в себе си, Шон. В себе си.

— Заклевам се! — извика детето в задушния, тъмен гараж и отчаяно протегна ръце към брат си. — Заклевам се, да умра, ако лъжа! Сега, моля те, Брай, моля те, остави пушката…

— Обичам те, братленце. — Брайън Раск погледна за миг към снимката и каза: — Санди Коуфакс е отрова.

После затвори очи и натисна спусъка. Ужасеният писък на брат му се извиси над трясъка, който прокънтя оглушителен и кух в задушния гараж.

33

Лийлънд Гонт стоеше зад витрината на магазина си, гледаше навън към Мейн Стрийт и леко се усмихваше.

Изстрелът на Форд Стрийт долетя до него слаб и далечен, но слухът му бе остър и той го чу.

Усмивката му стана по-широка.

Свали табелката от вратата, онази, на която пишеше „само по уговорка“, и сложи на нейно място друга:

„ЗАТВОРЕНО ДО ВТОРО СЪОБЩЕНИЕ“.

— Сега вече се забавляваме — каза си той. — Ах, как се забавляваме!

Седма глава

1

Поли Чалмърс не знаеше нищо за случилото се.

Докато Касъл Рок събираше първите плодове на усилията на господин Гонт, тя беше извън града, на шосе номер 3, при старата ферма на Кембър. Беше тръгнала още щом приключи разговора с Алън.

„Приключили ли? — помисли си. — О, боже, та това си е чист евфемизъм. Искаш да кажеш, след като му тресна слушалката.“

„Добре де, след като му треснах слушалката. Но той си е позволил да слухти зад гърба ми. А когато му го казах, запелтечи като малко дете и ме излъга. Излъга ме право в очите. Така че каквото повикало — такова се обадило.“

При тази мисъл нещо отвътре я зачовърка, нещо, което сигурно би й възразило, ако му бе дала време и възможност. Но тя просто не му даде. Беше й омръзнало да спори със себе си. Всъщност изобщо не искаше да мисли за последния си разговор с Алън Пангборн. Искаше просто да си свърши работата тук, на шосе номер 3, а после да се прибере у дома, да си вземе един хладен душ и да заспи за дванайсет или шестнайсет часа.

Онзи далечен, вътрешен глас успя да произнесе едва пет думи:

— Поли, замисляла ли си се…

Не, не се беше замисляла. Сигурно щеше да го направи време, но сега бе твърде рано. С мисленето щеше да дойде и болката. А дотогава тя просто искаше да си свърши работата, без да мисли за каквото и да било.

Фермата на Кембър всяваше ужас. Говореше се, че била населена от духове. Не толкова отдавна двама души — едно момче и шериф Джордж Банерман — бяха намерили смъртта си в двора на тази къща. Други двама, Гари Първиър и самият Джо Кембър бяха загинали долу, в подножието на хълма.

Паркира колата си на мястото, където една жена на име Дона Трентън бе имала нещастието да паркира малкия си форд и да излезе. Амулетът се търкулна между гърдите й.

Притеснено огледа разнебитената веранда, безцветните стени, обрасли с висок бръшлян, прозорците, изпочупени и изцъклили насреща й невиждащи очи. Щурци пееха глупавите си песни в избуялата трева. Слънцето сипеше жар, както по времето, когато Дона Трентън се бе борила за живота си и за живота на своя син.

„Какво правя тук? — помисли си Поли. — Какво, за Бога, правя тук?“

Напразно се питаше. Отлично знаеше защо е там и това нямаше нищо общо нито с Алън Пангборн, нито с Келтън, нито с Бюрото за социални грижи в Сан Франциско. Тази малка разходка сред природата нямаше нищо общо с любовта. Виновна за нея бе само болката.

Имаше нещо в този малък сребърен амулет. Нещо живо.

Ако тя не изпълнеше своята част от уговорката, която бе направила с Лийлънд Гонт, то щеше да умре. Поли не знаеше дали ще съумее да изтърпи отново жестоката, безпощадна болка, с която се бе събудила в събота сутринта, но имаше чувството, че ако трябва да изживее дните си в такива адски мъки, ще се самоубие.

— Освен това не става дума за Алън — прошепна тя и тръгна към зейналите порти и злокобно увисналия покрив на обора. — Той каза, че не би позволил косъм да падне от главата му.

„А защо всъщност те е грижа?“ — понита онзи тревожния глас.

Беше я грижа, защото не искаше да нарани Алън. Да, беше ядосана — вбесена дори — но това не означаваше, че трябва да се принизява до неговото равнище, че трябва да се държи с него така отвратително, както той се бе отнесъл с нея.

„Но, Поли… замисляла ли си се…“

Не. Не!

Работата й бе да изиграе някакъв номер на Ейс Мерил, а за него хич не я беше грижа — не го познаваше, само беше чувала за него. Номерът бе насочен към Ейс, но…

Но Алън, който бе пратил Ейс Мерил в затвора в Шоушанк, също бе замесен по някакъв начин. Чувстваше го със сърцето си.

Можеше ли да се откаже? Можеше ли, дори да го искаше? Ами Келтън? Какво щеше да стане с него? Не можеше да се каже, че Гонт я беше заплашил да разкаже истината за Келтън на целия град, ако не изпълни точно заръките му, но… съвсем ясно го намекна. Това вече тя нямаше да понесе.

„Но нима една жена няма право на гордост? Когато всичко друго и се е изплъзнало, няма ли право поне на това — на последната монета, без която кесията и ще е напълно празна?“

Да! Да и да!

Гонт й бе казал, че ще намери единствения необходим инструмент в обора, затова тя бавно тръгна натам.

„Пътят е пред теб, но тръгни по него жива, Триша — бе казала леля Еви. — Не бъди дух.“

Ала сега, влизайки в обора на Кембър през врати, които висяха зейнали и сковани на ръждясалите си панти, Поли наистина се чувстваше като дух. Амулетът се движеше между гърдите й… вече от само себе си. Имаше нещо вътре. Нещо живо, което тя мразеше, но мисълта какво би станало, ако то умре, й беше още по-противна.

Щеше да изпълни обещанието си към Гонт, а после щеше да прекъсне всякаква връзка с Алън Пангборн (защо ли да изобщо бе започнала?) и щеше да запази миналото за себе си.

В края на краищата, какво толкова?

2

Лопатата беше точно там, където той й бе казал да я потърси. Хвана лъскавата, изгладена от употреба дръжка и изведнъж от непрогледния мрак в дъното на обора се разнесе глухо ръмжене. Сякаш побеснелият санбернар, който бе убил Големия Джордж Банерман и бе причинил смъртта на Тад Трентън, отново се бе върнал, по-кръвожаден от всякога. Тръпки полазиха жената и тя бързо напусна обора. Дворът не можеше да се нарече приятен — не и с тази къща, която безмълвно се втренчваше в нея — но определено изглеждаше по-безопасен.

„Какво правя тук?“ — попита печално съвестта й.

Отговори гласът на леля Еви:

„Превръщаш се в дух. Ето, това правиш.“

Поли затвори очи.

— Престани! — прошепна тя ядосано. — Просто престани!

„Точно така — обади се Лийлънд Гонт. — Освен това какво пък толкова? Някаква си безобидна шега! А ако последиците й се окажат пагубни — нещо, в което се съмнявам, но нека поразмишляваме малко — чия ще е вината?“

— На Алън — прошепна. Очите й неспокойно се стрелкаха в орбитите си, ръцете й притеснено чоплеха нещото между гърдите й. — Ако беше тук, за да си поговорим… ако не ме беше отчуждил от себе си с тия задкулисни игри и с желанието си да се рови в неща, дето не са негова работа…

Тънкият, нежен гласец на съвестта отново понечи да каже нещо, но Лийлънд Гонт го прекъсна, преди да произнесе и дума.

— Точно така — каза той. — А що се отнася до това, какво правиш тук, Поли, отговорът е съвсем прост: плащаш. И толкоз. Всички това правите. Не става дума за никакви духове. Помни едно — основният принцип на търговията гласи: щом си платиш за нещо, то ти принадлежи. Нали не си очаквала, че нещо толкова незаменимо ще ти струва евтино? Когато се разплатим, то ще бъде твое. А сега какво смяташ да правиш: да стоиш цял ден тук и да слушаш тези стари, уплашени гласове или да свършиш онова, за което си дошла?

Поли отново отвори очи. Амулетът висеше неподвижно в края на верижката си. Ако изобщо се бе движил някога — нещо, в което тя не беше съвсем сигурна — то вече беше спрял. Къщата си беше просто къща, празна и изоставена, занемарена, белязана от годините и времето. Прозорците не бяха очи, а просто отвори, останали без стъкла благодарение на някой немирник с прашка. А ръмженето в обора — което вече се съмняваше, че е чула — бе просто скърцане на стари летви, нагрети от неестествено горещото октомврийско слънце.

Родителите й бяха мъртви. Сладкото й малко момченце беше мъртво. И кучето, което бе вилняло в същия този двор преди единайсет години, и то беше мъртво.

Никой от тях не беше се превърнал в дух.

— Дори и аз — каза Поли и тръгна покрай обора.

3

„Когато минеш зад обора — бе казал господин Гонт, — ще видиш останките на старо ремарке.“

Наистина го видя: разнебитен метален корпус, почти замаскиран от ръжда и късни слънчогледи.

„Отляво на ремаркето ще видиш голям, плосък камък.“

Намери го лесно. Беше голям колкото тротоарна плочка.

„Премести камъка и копай. На около шейсет сантиметра ще намериш метална кутия от бисквити.“

Тя отмести камъка и започна да копае. След по-малко от пет минути върхът на лопатата удари в тенекиената кутия. Поли захвърли инструмента и разрови с ръце рохката пръст. Минута по-късно вече държеше кутията. Беше ръждясала, но здрава. Изгнилият етикет падна и на гърба му се видя талон за томбола, изтекъл още през 1969, и рецепта за ананасов сладкиш, чиито съставки почти не се четяха от мухъл. Поли напъна капака и го отвори: Въздухът, който летя отвътре, я накара да извърне отвратено глава. Онзи гласец за пореден път понечи да я попита какво прави там, но тя бързо го заглуши.

Погледна в кутията и видя онова, което й бе казал господин Гонт: пакет облигации „Голд Бонд“ и няколко избелели снимки на жена, която прави секс с мъжко коли.

Изпразни кутията, напъха съдържанието в задния си джоб и небрежно обърса ръце в дънките си.

„При първа възможност, ще се измия“ — обеща си тя. Допирът до тези боклуци, престояли под земята толкова време, я караше да се чувства мръсна.

В другия й джоб имаше запечатан плик с надпис:

„ПОСЛАНИЕ ДО НЕУСТРАШИМИЯ ИМАНЯР“.

Извади го, сложи го в кутията и затвори капака. После пусна кутията в дупката и на бърза ръка нахвърли пръст отгоре.

Единственото, за което мислеше, бе как час по-скоро да се махне оттам.

Захвърли лопатата в треволяка — нямаше намерение да се връща в обора, колкото и безобидно да бе обяснението за звуците, които бе чула там — и бързо си тръгна.

Когато стигна до колата, най-напред отвори дясната врата, а после и жабката. Разрови се в хартийките вътре, докато накрая намери стар кибрит. Костваше й неимоверни усилия да запали едно нищо и никакво пламъче. Болката в ръцете й бе почти напълно изчезнала, но пръстите й така неудържимо трепереха, че първите три клечки отидоха нахалост.

Когато четвъртата най-после пламна, пламъкът почти не се виждаше на яркото следобедно слънце. Тя извади сплъстения пакет облигации и снимки от джоба си и подложи кибритената клечка под него. Когато хартийките пламнаха, захвърли клечката и ги наведе надолу да се разгорят. Жената на снимките беше недохранена и безцветна. Кучето изглеждаше краставо и тъпо. Беше удоволствие да ги гледа човек как се гърчат в пламъците. Когато огънят стигна почти до пръстите й, Поли хвърли горящия пакет в прахоляка, където друга жена бе пребила до смърт друго куче с бейзболна бухалка.

Пламъците лумнаха. Малката купчина снимки и облигации скоро се превърна в черна пепел. Огънят се задави, угасна и… в същия миг внезапен вятър раздвижи застиналия въздух, разпръсвайки наоколо черни снежинки от пепел. Те се извисиха нагоре във вихър, който Поли проследи с огромни, уплашени очи. Откъде, за Бога, се появи тоя зловещ вятър?

„Хайде, стига! Престани да се държиш като…“

Изведнъж онова злокобно ръмжене, глухо и ритмично като тътена на далечна моторница, отново се разнесе от горещата, тъмна паст на обора. Не си въобразяваше. Не беше и скърцане на стари дъски. Беше куче.

Погледна уплашено към обора и видя две огненочервени очи, които се взираха в нея от мрака.

Бързо заобиколи колата, блъскайки се в бронята от паника, влезе вътре, затвори прозорците, заключи вратите и завъртя ключа на стартера. Двигателят изкиха, но… не запали.

„Никой не знае къде съм — осъзна тя. — Никой освен господин Гонт… а той няма да каже нито дума.“

В един момент се видя, уловена в капан, точно както Дона Трентън и нейния малък син. После двигателят изръмжа и тя така изхвърча назад, че едва не вкара колата в канавката от другата страна на пътя. Включи на първа и полетя към града.

Съвсем беше забравила да измие ръцете си.

4

Ейс Мерил се измъкна от леглото малко след като Брайън Раск си пръсна черепа на трийсет мили оттам. Тръгна към банята, свали мръсните си слипове още по пътя и пика близо час. После вдигна едната си ръка, подуши под мишницата и погледна към душа, но се разколеба. Предстоеше му важен ден. Душът можеше да почака.

Излезе от банята, без да си прави труда да пуска водата (жълто ли е, нека отлежава, такава му беше философията), и отиде направо до нощното шкафче, където на малко огледалце го чакаше последната порция от кокаина на господин Гонт. Коката беше невероятна — мека за носа, твърда за главата, но свършваше. Предишната вечер честичко бе имал нужда от „нещо ободрително“, както го бе нарекъл търговецът, но отлично знаеше, че при старчето има още от тая страхотия.

Оформи няколко линии с ръба на шофьорската си книжка и бързо ги смръкна с навита на руло петдоларова банкнота. Нещо като управляема ракета го блъсна в главата.

— Бум! — извика Ейс с най-страховития си глас. — Време е да се запишем с историята!

После нахлузи избелели дънки направо върху голия си задник, навлече една фланелка „Харли Дейвидсън“ и беше готов.

„Така се носят всички изискани иманяри тая година — помисли си и лудо се разсмя. — Мале, как добре ми дойде тая кока!“

Беше вече на вратата, когато погледът му попадна върху плячката от предишната вечер и той изведнъж се сети, че трябва да се обади на Нат Коупланд в Портсмът. Върна се в спалнята, порови из дрехите си, безразборно нахвърляни в горното чекмедже на скрина, и накрая извади изпокъсано тефтерче. Отиде в кухнята, седна до телефона и набра някакъв номер. Съмняваше се, че ще хване Нат, но си струваше да опита. Кокаинът кипеше и бушуваше в главата му, но ударната вълна вече бе започнала да преминава.

След доза кокаин всеки става нов човек. Само дето първото което този нов човек иска, е още една доза, а запасите на Ейс бяха сериозно намалели.

— Да-а! — чу се провлачен глас отсреща и Ейс си каза, че пак се е спазарил с дявола — имаше късмет.

— Нат! — викна.

— Кой си ти, по дяволите?

— Аз, бе, тъпанарино! Аз!

— Ейс? Ти ли си?

— Че кой друг!? Как си, Нати?

— Бил съм и по-добре. — Той не изглеждаше очарован, че се чува със стария си съкафезник от Шоушанк. — Какво искаш, Ейс?

— Значи вече така приказваме със старите приятели, а? — направи се на обиден той и придърпа две ръждясали тенекиени кутии към себе си.

Едната беше от парцела на Требълхорн, а другата — от подземието на старата ферма на Мастърс, която бе изгоряла до основи, когато той бе едва десетгодишен. В първата имаше само четири пакета облигации на „S & H“ и няколко пачки бандероли за цигари „Рейли“, а във втората — две-три тестета други облигации и шест ролки монети. Само дето монетите изглеждаха необикновени.

Бяха бели.

— Представи си, че се обаждам просто така, информативно — заяде се Ейс. — Нали знаеш, да видя как я караш, колко пачки си натрупал. Такива работи.

— Какво искаш, Ейс? — повтори отегчено Нат Коупланд.

Той извади една от ролките от ръждясалата кутия. Пурпурната някога хартия беше избеляла до пепеливо розово. Ейс тръсна две от монетите в шепата си и ги погледна с любопитство. Ако някой изобщо можеше да му каже нещо за тия монети, то Нат Коупланд беше човекът.

На времето той бе държал магазин в Китъри, наречен „Коупланд — монети и антики“. Беше притежавал и собствена нумизматична колекция, една от десетте най-добри в Нова Англия, поне ако се съди по собствените му думи. Но после и той бе открил чудесата на кокаина и за четири-пет години цялата му колекция замина през носа му. През седемдесет и пета по сигнал от аларма полицията го снимала да събира в торбичка сребърни долари „Лейди Либърти“ от магазина „Лонг Джон Силвър“ в Портланд. Ейс го срещна малко след това.

— Ами, имам един въпрос, щом толко държиш да ти кажа.

— Въпрос ли? И толкоз?

— Абсолютно, братче. Абсолютно.

— Хубаво. — Нат малко се поотпусна. — Питай тогава. Няма цял ден да те чакам.

— Значи сме заети. Чудесно. Много работа, срещи, хора за обяд, нали така, Нати? — Мъжът се закикоти като луд.

Не беше само кокаинът, просто денят, денят беше особен. Беше се прибрал призори, наркотикът го държа буден почти до десет въпреки спуснатите щори и физическото му изтощение, но той продължаваше да чувства, че ако започне да дъвче стоманени пръти, ще плюе готови тапицерски пирончета. А защо не? Защо не, мамка му? Беше на прага на несметно богатство. Чувстваше го с мозъка на костите си.

— Ейс, наистина ли имаш нещо от онова, което наричаш ум, или ми се обаждаш просто за да ме дразниш?

— Не, не се обаждам, за да те дразня. Светни ме по един въпрос, Нати, а пък аз ще ти дам нещо, с което наистина да се светнеш. Ама наистина.

— Сериозно? — Гласът му веднага се промени. Стана кротък, почти гальовен. — Будалкаш ли ме, Ейс?

— Това е най-страхотната стока, която някога съм опитвал, Нати, миличък!

— Ще ме светнеш ли?

— Естествено — отвърна той, макар изобщо да нямаше намерение да го прави. — Но искам да ми направиш една услуга.

— К’вото кажеш.

— Какво знаеш за белите монети?

Последва пауза от другата страна на линията, а после Нат предпазливо попита:

— Бели монети ли? Искаш да кажеш стоманени!

— Не знам какво искам да кажа — ти си колекционера, не аз.

— Виж датите. Виж дали са от 1941 до 1945.

Ейс разгледа монетите пред себе си. Имаше една от 1941 четири от 1943 и една от 1944.

— Да. Такива са. Колко струват, Нат?

Опитваше се да прикрие въодушевлението в гласа си, но не успяваше.

— Не много, ако не са в колекция — отвърна Нат, — но много повече от обикновените монети. Може би два долара парчето. Най-много три, ако не са били в обращение.

— Т’ва пък какво е?

— Да не са ползвани. Много ли имаш, Ейс?

— Доста. Доста, приятелче — каза той, но беше разочарован.

Разполагаше с шест ролки, триста монети, а тези, които бяха пред очите му, не му изглеждаха в кой знае какво състояние. Не че бяха скапани, но далеч не приличаха на току-що излезли от машината. Шестстотин долара, най-много осемстотин. Едва ли можеше да се нарече удар.

— Добре де, донеси ми ги да ги видя — каза Нат. — Ще ти дам един долар отгоре. — Поколеба се за миг и добави: — И донеси малко от вълшебния прашец.

— Ще си помисля.

— Хей, Ейс! Не затваряй!

— Благогъзя ти много, Нати — отвърна Ейс и направи точно това.

После поседя на мястото си още минута-две, загледан в монетите и в двете ръждясали кутии. Имаше нещо гнило в тая история. Ненужни облигации и стоманени монети за няма и шестстотин долара. Какво ли щеше да излезе от това?

„Там е работата — помисли си Ейс. — Нищо няма да излезе. Къде е сериозната плячка? Къде е проклетото ИМАНЕ?“

Стана от масата, отиде в спалнята и смръкна и останалия кокаин. Когато отново тръгна към вратата с картата в ръка, е се чувстваше къде-къде по-спокоен. Излизаше. Всичко излизаше. Сега, след като си бе прояснил главата малко от малко, нещата постепенно си идваха на мястото.

В края на краищата на тая карта имаше много кръстчета. Беше намерил две скривалища точно там, където сочеха кръстчетата. И двете замаскирани с голям, плосък камък. Кръстчета + Плоски камъни = Скрито съкровище. На старини Поп явно е станал по-мекушав, отколкото го мислеха хората, и е започнал да не прави разлика между диаманти и въглени, но сериозната плячка — злато, валута, валидни ценни книжа — просто нямаше начин да не се намери някъде под тия плоски камъни.

Това вече беше доказано. Чичо му е заровил в земята ценни неща, не само стари, прогнили облигации. В старата ферма на Мастърс Ейс бе намерил шест ролки монети, които все пак струваха шестстотин долара. Вярно, не е много, но… стига за доказателство.

— Там е — каза тихо той. Очите му блестяха като на луд. — Всичко е там — в една от седемте дупки. Или в две. А може би в три.

Беше сигурен.

Извади кафявата карта от книгата и зашари с пръст от едно кръстче на друго, опитвайки се да открие някаква разлика между тях. Изведнъж пръстът му спря на старата ферма на Джо Кембър. Това бе единственото място, на което бяха поставени две кръстчета. Пръстът му бавно пропълзя напред-назад между тях.

Джо Кембър бе загинал при една трагедия, която отне още три живота. Жена му и детето бяха извън града по онова време. На почивка. Хора като тях обикновено не ходеха но почивки, но Черити Кембър бе спечелила малко пари от държавната лотария, доколкото можеше да си спомни.

Мъчеше се да се сети за още подробности, но в главата му бе пълна каша. По онова време бе имал достатъчно проблеми, че да обръща внимание на разни тъпанари като Кембър. Какво бе направила госпожа Кембър, когато се върна в града и разбра, че Джо — първокласен лайнар според онова, което бе чувал Ейс — е мъртъв и заровен? Май напусна града? А имота? Може би го е продала набързо? В Касъл Рок, когато ставаше дума за бързи продажби, името беше едно: Реджиналд Марион „Поп“ Мерил. Дали е отишла при него? Сигурно й е предложил нищожна сума — такива му бяха методите — но ако наистина е бързала, може пък да се е съгласила. С други думи, имотът на Кембър вероятно също бе принадлежал на чичо му по време на смъртта му.

В главата на Ейс тази възможност прерасна в увереност миг след като се бе породила.

— Фермата на Кембър! — каза си. — Обзалагам се, че е там! Сигурен съм, че е там! Хиляди долари! Може би десетки хиляди долари! Дай Боже!

Сгъна набързо картата и я пъхна в книгата. После хукна към шевролета, който господин Гонт му бе дал на заем.

Беше останал само един тревожен въпрос: Бил ли е Поп в състояние да различи диаманти от въглени, след като въобще си е направил труда да зарови старите облигации?

Ейс бързо захвърли този въпрос настрана и пое по пътя към Касъл Рок.

5

Данфърд Кийтън се прибра у дома си малко след като Ейс запраши за най-далечните покрайнини на града. Бъстър все още бе закопчан с белезници за вратата на кадилака, но състоянието му граничеше с дивашка еуфория. Беше прекарал последните две години в борба със сенки и сенките все побеждаваха. Беше стигнал дотам, че започваше да си мисли дали не полудява. Те, разбира се, именно това искаха.

По пътя от Мейн Стрийт към дома си бе видял няколко сателитни антени. Беше ги виждал и преди и винаги се бе замислял дали и те не са част от онова, което се случва в този град. Сега беше сигурен. Това изобщо не бяха сателитни антени. Това бяха машини за промиване на мозъци. Може би не всички от тях бяха насочени към неговия дом, но онези, които не бяха, сто на сто се целеха в малкото хора като него, които усещаха, че в Касъл Рок се готви злокобна конспирация.

Той спря в алеята пред дома си и натисна бутона на дистанционното, с което се отваряше вратата на гаража. Вратата запълзя нагоре и в същия миг Бъстър почувства страхотна болка в главата си. Беше му ясно, че и това е част от играта — бяха му сменили истинското дистанционно с нещо друго, нещо, което изстрелваше отрицателни вълни в главата му и същевременно отваряше вратата на гаража.

Той го свали от сенника и го захвърли през прозореца, преди да влезе в гаража.

Изключи двигателя, отвори вратата и излезе. Белезниците го теглеха към колата като воденичен камък. На стената отсреща имаше цял набор инструменти, но те бяха прекалено далеч. Бъстър се наведе през прозореца и натисна клаксона.

6

Миртъл Кийтън, която също бе имала поръчка от господин Гонт този следобед, лежеше в леглото си в тревожна полудрямка. Когато засвири клаксонът, тя подскочи като ужилена и изцъкли очи от страх.

— Направих го! — запелтечи. — Направих каквото ми казахте, сега, моля ви, оставете ме на мира!

Изведнъж осъзна, че е било сън и че господин Гонт го няма, и изпусна дълга, трепереща въздишка.

„БИП! БИП!-БИИИИИИИИП!“ — Звучеше като клаксона на кадилака. Тя взе куклата, която лежеше до нея на леглото, прекрасната кукла, която си бе купила от магазина на господин Гонт, и я прегърна за утеха. Този следобед Миртъл бе извършила нещо. Нещо, което една уплашена част от нея смътно преценяваше като зло, изключително зло. И оттогава куклата й бе станала особено ценна. Цената, би казал господин Гонт, винаги увеличава стойността… поне в очите на купувача.

БИИИИИИИИИИИИП!

Наистина беше клаксонът на кадилака. Защо Данфърд стои в гаража и надува клаксона? По-добре да провери.

— Само да посмее да направи нещо на куклата ми — каза си тихо тя и внимателно я постави под нейната страна на леглото. — Да не е посмял, че вече чашата ще прелее.

Миртъл бе една от многото, които посетиха „Неизживени спомени“ през този ден, просто още едно име с отметка в списъка на Лийлънд Гонт. Беше отишла, както толкова други, защото той й бе казал. Получи поканата по начин, който съпругът й напълно би разбрал: чу я в главата си.

Господин Гонт й бе казал, че е дошло време да плати куклата си… ако иска да я задържи. Трябваше да занесе една метална кутия и някакъв запечатан плик до залата „Сестрите на Изабела“, близо до черквата. Всички стени на кутията бяха решетъчни освен дъното. Тя чу нещо да цъка вътре и се опита да погледне през една от решетките — приличаха на говорители на старовремски радиоапарат — но успя смътно да види някакъв странен предмет с формата на куб. В интерес на истината, не се бе старала особено да разбере какво има вътре. Струваше й се, че така е по-добре, по-сигурно.

Когато пристигна (ходеше пеша), на паркинга пред църквата имаше само един автомобил. Самата зала беше празна. Надникна над табелката, залепена на вратата, за да се увери, че няма никой, а после прочете какво пише и на самата табелка:

„СЕСТРИТЕ НА ИЗАБЕЛА СЕ СЪБИРАТ

ВЪВ ВТОРНИК ОТ 19 ЧАСА.

ПОМОГНЕТЕ НИ ДА ПОДГОТВИМ

«ВЕЧЕРТА В КАЗИНОТО»!“

Миртъл влезе вътре. От лявата й страна имаше ред ярко оцветени шкафчета, в които децата от занималнята държаха обяда си, а онези от неделното училище — рисунките и съчиненията си. На нея й бе казано да сложи кутията в едно от тези шкафчета. Побра се до сантиметър. В дъното на залата беше катедрата на председателката с американското знаме от едната страна. Катедрата вече беше подготвена за вечерната сбирка: моливи, химикалки, подписници за „Вечерта в казиното“, а по средата — дневният ред на сбирката. Миртъл сложи плика под него, така че Бетси Виг, тазгодишната председателка на настоятелството на Сестрите на Изабела, щеше да го види още щом прочете дневния ред.

„ПРОЧЕТИ ГО ВЕДНАГА, ПАПСКА КУРВО“

пишеше на плика.

С разтуптяно сърце и кръвно някъде над луната, Миртъл се измъкна на пръсти от залата. Навън спря за миг, сложила длан над едрия си бюст, и се опита да укроти пулса си.

Изведнъж видя една фигура, която припряно излезе от залата „Рицари на Колумб“ от другата страна на черквата.

Беше Джун Гавино. Изглеждаше толкова уплашена и виновна, колкото Миртъл се чувстваше. Препусна по дървените стълби към паркинга, заситни към единствената кола и ниските й токчета отекнаха по горещия паваж.

Преди да се качи в колата, вдигна глава, видя Миртъл и пребледня. После се вгледа по-внимателно в лицето й и… разбра всичко.

— И ти ли? — прошепна.

Странна усмивка, едновременно весела и болезнена, се появи на устните й. Приличаше на иначе възпитано дете, което поради причини, неясни за самото него, е сложило мишка в чекмеджето на любимата си учителка.

Миртъл усети, че на лицето й цъфва абсолютно същата усмивка, но се опита да блъфира.

— Боже мили! Не знам за какво говориш!

— Знаеш. — Джун се огледа наоколо, но този ъгъл от странния октомврийски следобед бе изцяло техен. — Господин Гонт.

Другата жена кимна и усети, че страните й пламват както никога досега.

— Какво си купи? — понита Джун.

— Кукла. А ти?

— Ваза. Най-прекрасната филигранна ваза, която някога си виждала.

— Какво направи?

— А ти? — контрира Джун със свенлива усмивка.

— Забрави. — Миртъл погледна назад към „Сестрите на Изабела“ и сви рамене. — Няма значение. Католици някакви.

— Точно така — отвърна Джун, която в промеждутъците беше католичка.

После се качи в колата си и замина. Миртъл не я помоли да я закара, Джун не й предложи.

Единственото, което жената на съветника искаше, бе да се прибере у дома, да си легне в леглото с прекрасната кукла и да забрави какво бе сторила.

Това, както й стана ясно впоследствие, нямаше да бъде толкова лесно, колкото бе очаквала.

7

БИИИИИИИИИИИП!

Бъстър сложи длан на клаксона и не я мръдна от там. Сирената виеше и проглушаваше ушите му. Къде, по дяволите, се губеше тая кучка!?

Най-после вратата между кухнята и гаража се отвори и отвътре надникна Миртъл. Очите й бяха огромни и уплашени.

— Най-после — каза той и пусна клаксона. — Помислих, че си умряла в клозета.

— Данфърд? Какво става?

— Нищо. За пръв път от две години насам се чувствам добре. Просто ми трябва малко помощ.

Тя не се помръдна.

— Жено, довлечи си дебелия задник тук!

Не искаше — той я плашеше — но навикът бе стар, закостенял и трудно се превъзмогваше. Тръгна към него. Вървеше бавно, а шумът от пантофите й караше съпругът й да стиска зъби.

Тя видя белезниците и огромните й очи се изцъклиха.

— Данфърд, какво се е случило?

— Нищо, с което да не мога да се справя. Дай ми оная ножовка от стената. Не, всъщност остави ножовката. Дай ми голямата отвертка. И онзи чук.

Жената понечи да тръгне, стиснала притеснено юмрук на гърдите си. Бърз като змиорка, Бъстър измъкна свободната си ръка през прозореца и я сграбчи за косата.

— Ооу! — изпищя тя и отчаяно стисна юмрука му. — Данфърд! ОУУУ!

Той я придърпа към себе си, изкривил лице в зловеща гримаса. Две огромни вени пулсираха на челото му. Усещаше ударите й по юмрука си, колкото би усетил галене с перо.

— Донеси, каквото ти казвам! — изрева и заблъска главата й в ръба на отворената врата. — Ти чуваш ли ме какво ти говоря!? Дай ги! Давай!

— Данфърд, боли ме!

— Нека! — изкрещя той и още по-силно заблъска главата й. Кожата на челото й се ценна и струйка алена кръв се стече по лявата страна на лицето й. — Ще ме слушаш ли!?

— Да! Да! Да!

— Добре. — Хватката му се отпусна. — Сега ми донеси голямата отвертка и чука. И не си мисли да ми бягаш.

Тя протегна ръка към стената.

— Не мога да стигна.

Той се наведе напред, изпъна се и й даде възможност да направи крачка към стената, на която висяха инструментите. Ръката му не изпускаше косата й. Едри капки кръв падаха и попиваха по пантофите й.

Ръката й хвана един от инструментите и Данфърд разтърси главата й, както териер би разтърсил мъртъв плъх.

— Не това, тъпачке. Това е бургия. Да съм ти искал бургия? А?

— Но, Данфърд… ОУУУ!… Нищо не виждам.

— Може би искаш да те пусна? За да можеш да избягаш в къщата и да Ги извикаш, така ли?

— Не знам за какво говориш.

— Така ли? Ти си света вода ненапита. Случайно си ме извела в събота и оня шибан заместник-шериф случайно е налепил всичките тия бележки из къщата, така ли? Това ли очакваш да си помисля?

Тя го погледна през косата си. Кръвта бе засъхнала на капки по клепачите й.

— Но… Данфърд… Нали ти предложи да излезем в събота. Каза…

Той рязко я дръпна. Миртъл изпищя.

— Просто вземи това, което ти казах. Ще говорим друг път.

Тя отново започна да опипва стената. Треперещите й пръсти стигнаха до отвертката.

— Това е едното — каза той. — Да видим дали ще намериш и другото.

Отново затърси и най-накрая успя да напипа перфорирания гумен калъф, който покриваше дръжката на големия чук.

— Добре. А сега ми ги дай.

Тя откачи чука от стойката му и Бъстър я придърпа към себе си. После пусна косата й, готов да я сграбчи отново, ако иска да бяга. Миртъл не помръдна. Беше дресирана. Искаше й се да й разреши просто да се върне в стаята си, да прегърне прекрасната си кукла и да заспи. Да заспи завинаги.

Той грабна инструментите от ръцете й, пъхна острието на отвертката между дръжката и ламарината и започна да налага отгоре с чука. На четвъртия удар дръжката се откачи. Бъстър измъкна белезницата и пусна дръжката и отвертката на цимента. После натисна копчето на стената и вратата на гаража започна да се затваря със скърцане. Той бавно тръгна към Миртъл с чука в ръка.

— Спа ли с него, Миртъл? — попита кротко.

— Какво?

Тя го погледна с безизразни, мътни очи.

Бъстър започна да удря с чука по дланта си. Чу се тъп, плътен звук: „Туп! Туп! Туп!“

— Спа ли с него, след като двамата разлепихте тия проклети розови бележки из цялата къща?

Жената го погледна объркана, неспособна да разбере за какво става дума. Той самият беше забравил, че по времето, когато Риджуик е вилнял из дома им, тя бе с него в „Морис“.

— Бъстър, за какво гово…

Той спря. Очите му се облещиха.

— Как ме нарече?

Апатията напусна погледа й. Тя започна да отстъпва, вдигнала ръце да се предпази. Зад тях вратата занемя. Сега в гаража се чуваше само шумът от пантофите й и тихото подрънкване на белезниците.

— Извинявай — прошепна тя. — Извинявай, Данфърд.

После се обърна и хукна към вратата за кухнята.

Той я сграбчи на три крачки от прага и отново я хвана за косата, за да я довлече до себе си.

— Как ме нарече? — изрева и замахна с чука.

— Данфърд, не! Моля те, Данфърд!

— Как ме нарече? Как ме нарече? — крещеше той отново и отново, завършвайки всеки въпрос с онзи тъп, плътен звук: „Туп! Туп! Туп!“

8

Ейс влезе в имота на Кембър точно в пет часа. Пъхна картата на съкровищата в задния си джоб и отвори багажника. Извади кирката и лопатата, които господин Гонт така предвидливо бе подготвил, и тръгна към увисналата, прогнила веранда, която се простираше около цялата къща. Когато стигна, извади картата от джоба си и седна на стъпалата да я разгледа. Краткотрайният ефект на коката беше преминал, но сърцето му продължаваше да препуска в гърдите. Иманярството, както бе имал възможността да се убеди, също беше стимулант.

Той се огледа наоколо — буренясал двор, порутен обор, купища хилави слънчогледи.

„Не е кой знае какво, но все пак това е мястото — помисли си. — Тук завинаги ще оставя братята Корсън да ми дишат праха. Тук ще стана богат. Тук е. Някъде тук. Чувствам го.“

Но не беше просто чувство — чуваше го. Чуваше го да му пее нежно изпод земята. Богатство. Не десетки, а стотици хиляди долари. Може би дори милион.

— Милион! — прошепна развълнуван.

Пет минути по-късно вече изследваше западната страна на къщата на Кембър. Почти към края на сградата намери онова, което търсеше — голям, плосък камък. Отмести го и започна усилено да копае. След по-малко от пет минути острието на лопатата глухо издрънча на метал. Ейс падна на колене и се зарови в пръстта, като куче, което търси скрит кокал. Миг по-късно вече държеше стара тенекиена кутия.

Повечето любители на кокаина са пристрастени и към това да си гризат ноктите. Той не беше изключение. Просто нямаше нокти, с които да отвори капака. Стискайки зъби от гняв и нетърпение, Ейс извади джобното си ножче, напъна капака и погледна припряно вътре.

Банкноти!

Купища банкноти!

С радостен вик той награби две пълни шепи и… видя, че нетърпението му е изиграло лош номер. Бяха облигации. Стари и ненужни, платими само на юг от линията Мейсън-Диксън, и то до 1964 година, когато компанията фалира.

— Мамка му! — изкрещя и захвърли облигациите.

Те се понесоха на лекия вятър, веейки се във високата трева като прашни знамена.

— Копеле! Кучи син! Кретен!

Ейс изпразни кутията. Дори я обърна с дъното нагоре да види дали няма нещо залепено отдолу. Нямаше. Захвърли я, погледна я за миг, а после се засили и я запрати с ритник в храсталака.

Отново беше ред на картата. Другото кръстче беше зад обора… и изведнъж му хрумна прекрасна мисъл. Тя освети яростния мрак на съзнанието му като факла на Четвърти юли.

Кутията, която току-що бе изровил, бе сложена за заблуда! Поп сигурно се е сетил, че някой може да разгадае номера му с плоските камъни, и тук, в имота на Кембър, бе решил да приложи един от старите си трикове. Веднъж открил ненужните облигации, иманярят не би предположил, че тук, на същото това място, има друго скривалище.

— Освен ако няма карта — прошепна Ейс. — Като мен.

Той грабна кирката и лопатата и хукна към обора.

Видя старото ремарке и се спусна към него. Почти беше стигнал, когато се препъна в нещо и падна на земята. Огледа се и веднага видя какво го бе спънало.

Лопата. С прясна пръст по острието.

Започна да го обзема лошо предчувствие. Много лошо. Тръгна от корема, плъзна към гърдите, разпростря се в слабините му. Зъбите му бавно се оголиха в грозна гримаса.

Той се изправи на крака и видя плоския камък, обърнат с мръсната страна нагоре. Беше хвърлен встрани. Някой бе идвал тук преди него, и то съвсем скоро, ако се съди по прясната пръст. Някой бе откраднал имането му.

— Не — прошепна той. Думата излезе от устата му като храчка. — Не!

Недалеч от лопатата и обърнатия камък Ейс видя купчина рохка пръст, нахвърляна безразборно върху малка дупка. Зарязвайки инструментите и лопатата, която крадецът бе оставил след себе си, той падна на колене и започна да разравя пръстта с ръце. След по-малко от минута намери кутията.

Извади я и отвори капака.

Вътре нямаше нищо освен бял, чист плик.

Ейс го разкъса набързо и отвътре изпадна лист хартия и още един по-малък плик. Най-напред разгъна листа. На него беше напечатан текст. Ейс онемя. Писмото бе адресирано до него.

Скъпи Ейс,

Не съм сигурен, че ще намериш това, но човек винаги има право да се надява. Беше ми приятно да те пратя в Шоушанк, но това ми хареса още повече. Ще ми се да мога да видя лицето ти, когато прочетеш това писмо!

Скоро след като те пратих в затвора, отидох да навестя Поп. Всъщност срещахме се често, поне веднъж месечно. Бяхме сключили сделка: той ми дава по сто на месец, а аз си затварям очите пред незаконните му заеми. Всичко беше мирно и тихо. По средата на една от срещите ни той се извини и отиде до тоалетната. Аз се възползвах от предоставената ми възможност и надникнах в бюрото му. Беше го оставил отключено. Такава разсеяност не беше характерна за стария ти чичо, но предполагам, че се е притеснил да не напълни гащите, преди да стигне до кенефа.

В бюрото намерих само едно интересно нещо. Приличаше на карта с много кръстчета по нея. Едно от тях обаче — това тук — бе отбелязано с червено. Бързо прибрах картата и Поп така и не разбра, че съм я видял. След като почина, дойдох тук и изрових кутията. Вътре имаше повече от двеста хиляди долара, Ейс. Но не се притеснявай — реших да си ги поделим „по братски“. Оставям ти точно толкова, колкото заслужаваш.

Добре дошъл в града, педерЕйсче!

Поздрави,

Алън Пангборн,

областен шериф

П.П. Един мъдър съвет, Ейс: пий една студена вода и забрави за цялата работа. Нали знаеш старата приказка: кой превари, той завари. Не се опитвай да ме гониш за парите на чичо си, защото ще ти пробия нова дупка на задника и ще завра главата ти в нея.

А.П.

Ейс остави листа да се свлече от скованите му пръсти и отвори втория плик.

Отвътре изпадна еднодоларова банкнота.

„Реших да си ги поделим «по братски». Оставям ти точно толкова, колкото заслужаваш.“

— Копеле мръсно! — прошепна той и взе банкнотата с разтреперани ръце.

„Добре дошъл в града, педерЕйсче!“

— ПЕДЕРАСТ долен! — изрева като обезумял Ейс и усети, че жилите на врата му всеки момент ще се скъсат.

Ехото вяло му отвърна:… долен… долен… долен.

Той понечи да скъса банкнотата и с усилие спря пръстите си.

Не. Никакви такива.

Щеше да я запази. Копелето се е полакомило за парите на Поп? Откраднал е онова, което по право принадлежи на последния жив наследник на Поп? Е, добре, тогава. Прекрасно. Но като ще взима, нека вземе всичко. А затова щеше да се погрижи Ейс. Щеше да изреже топките на това мръсно копеле с джобното си ножче, а после щеше да напъха на тяхно място и последната банкнота от състоянието на чичо си.

— Искаш парите, а? — попита с тих, злокобен глас. — Добре. Няма проблем. Няма… никакъв шибан… проблем.

Той се изправи и вдървено тръгна към колата си. Когато стигна до нея, почти тичаше.

КНИГА ТРЕТА
Всичко се повтаря

Първа глава

1

Към шест без петнайсет странен здрач пропълзя над Касъл Рок. Буреносни купести облаци се напластиха по хоризонта на юг. От горите и поляните се разнесе нисък и далечен тътен. Облаците прииждаха към града и непрекъснато растяха. Уличните лампи, които се задействаха с фотоклетка, светнаха половин час по-рано от обикновено за този период на годината.

На Мейн Стрийт цареше истинска суматоха. Полицейски и репортерски автомобили си пробиваха път през тълпата. Радиотелефоните пращяха и преплитаха връзките в задушния, неподвижен въздух. Телевизионни техници размотаваха кабели и крещяха по хората — главно деца — които се спъваха в тях и им пречеха да ги закрепят за тротоара. Фотографи от четири всекидневника стояха на барикадите пред Кметството и правеха снимки, които на следващия ден щяха да се появят на първа страница. Няколко заведения — учудващо малко, ако някой изобщо си даваше труд да го забележи — стояха отворени. Един телевизионен репортер стоеше под ярката светлина на лампата и подготвяше репортажа си на фона на Кметството.

— Безумна вълна от насилие разтърси Касъл Рок днес следобед — подхвана той. — Разтърси ли? Глупости, давай отначало!

От лявата му страна надут колега от друга станция наблюдаваше как екипът му за по-малко от двайсет минути подготвя директно включване от мястото на събитието.

Зяпачите бяха привлечени по-скоро от известните лица на телевизионните журналисти, отколкото от онова, което ставаше на барикадите, където и без друго вече нямаше нищо за гледане. Санитарите от Бърза помощ отдавна бяха изнесли трупа на злочестия Лестър Прат, увит в найлонов чувал, бяха го натоварили на линейката и заминали.

Другият край на улицата, отдалечен от сините буркани и ярките прожектори на щатската полиция, беше почти безлюден.

Почти.

От време на време някоя кола или пикап спираше на паркинга пред „Неизживени спомени“, друг път самотен пешеходец се спираше пред спуснатите щори на тъмния Магазин. Час по час някой любопитен се откъсваше от затягащия се възел зяпачи в другия край на Мейн Стрийт и тръгваше нагоре по улицата. Минаваше покрай празния парцел, където някога бе стоял „Емпориум Галориум“, покрай „Ти шиеш и шиеш“, който също бе затворен и тъмен, и отиваше до новия магазин.

Никой не забелязваше тези редки и небрежни посетители — нито полицията, нито журналистите, нито множеството зяпачи. Всички бяха вперили поглед в СЦЕНАТА НА ПРЕСТЪПЛЕНИЕТО, обърнали гръб на мястото, където то продължаваше да се извършва.

Ако поне един от зяпачите се бе обърнал да погледне към „Неизживени спомени“, той несъмнено щеше да забележи колко еднакво е поведението на онези, които се спираха пред магазина. Те идваха, виждаха табелата на вратата:

„ЗАТВОРЕНО ДО ВТОРО СЪОБЩЕНИЕ“,

след което отстъпваха назад с едно и също изражение на безсилие и страх — като гладни наркомани, които току-що са разбрали, че пласьорът им не е там, където е обещал да бъде.

„Ами сега?“ — питаха се те и отново пристъпяха към табелата, сякаш ако погледнат по-внимателно, съдържанието й би се променило.

Някои се качваха на колите си, замаяни и разочаровани, и тръгваха безцелно към Кметството да позяпат още малко безплатно шоу.

Но повечето веднага схващаха за какво става дума и лицата им добиваха изражението на хора, които току-що са разбрали някакво основно правило — например как се прави разбор на просто изречение или как се привеждат дроби под общ знаменател.

Те завиваха зад ъгъла по малката уличка, която минаваше зад административните сгради на Мейн Стрийт — същата, на която Ейс бе паркирал тъкъра предишната вечер. Десетина метра по-надолу лъч светлина от отворена врата осветяваше закърмения паваж. С настъпването на нощта светлината ставаше все по-ярка. В нея като силует, изрязан от траурен креп, стоеше сянка. Тази сянка, разбира се, принадлежеше на Лийлънд Гонт.

Насред коридора той бе сложил маса, а върху нея кутия за пури, в която прибираше парите и от която връщаше ресто. Купувачите пристъпяха плахо, понякога дори уплашено, но в едно нещо те досущ си приличаха — всички бяха изпълнени с невероятна злоба. Някои от тях — единици, разбира се — си тръгваха още преди да стигнат до импровизирания щанд на господин Гонт. Други пък хукваха да бягат, сякаш бяха видели самият дявол да си точи зъбите в мрака. Но повечето от посетителите оставаха и сключваха сделките си. И неусетно, докато Лийлънд Гонт ги задяваше, приел тази задкулисна търговия като забавно развлечение в края на деня, те постепенно се отпускаха.

Той бе харесвал магазина си, но зад щанда, под солидния покрив, той никога не се бе чувствал така удобно както тук, на открито, при първите пориви на вятъра, които разрошваха косите му и вещаеха буря. Магазинът със съвременните си спот-лампи беше добър, но… тук беше по-хубаво. Тук винаги беше по-хубаво.

Бе започнал бизнеса си преди много години като амбулантен търговец от далечна страна, търговец, който носеше стоката на гърба си, пристигаше с настъпването на нощта и изчезваше на зазоряване, оставяйки след себе си кръвопролития, ужас и нещастие. Години по-късно, в Европа, когато чумата бе в разгара си и катафалките не спираха, той обикаляше от град на град, от страна на страна с каруца, теглена от хърбав бял кон със страшни огнени очи и език, черен като сърцето на убиец. Продаваше стоката си направо от каруцата… и си тръгваше, преди клиентите му, които плащаха с дребни, нищожни монети, а понякога и със стока, да успеят да разберат какво всъщност купуват.

Времената се променяха, методите се променяха, хората — също. Но когато се нуждаеха от нещо, те винаги бяха еднакви — заблудени и отнесени като овце, загубили пастира си. Именно с този вид търговия Гонт се чувстваше най-добре, като онзи амбулантен търговец от едно време, който не стоеше зад луксозен щанд със скъп касов апарат до него, а предлагаше стоката си от прост дървен тезгях, връщаше ресто от кутия за пури и продаваше едно и също нещо отново и отново.

Стоките, впечатлили жителите на Касъл Рок — черните перли, свещените реликви, цветния кристал, лулите, старите комикси, картичките на бейзболни величия, старинните калейдоскопи — бяха свършили. Господин Гонт се бе заел с истинската търговия, а в края на краищата в истинския бизнес нещата никога не се променяха. Основният предмет се изменяше с годините, както и всичко останало, но тези промени бяха само повърхностни — като глазура от различни кремове върху все същата черна и горчива торта.

Накрая Лийлънд Гонт винаги им продаваше оръжие… и те винаги купуваха.

— О, благодаря ви, господин Уорбъртън! — казваше той, прибираше петдоларовата банкнота от ръцете на чернокожия портиер. Връщаше му един долар ресто и Еди си тръгваше с една от автоматичните пушки, които Ейс бе донесъл от Бостън.

— Благодаря ви, мис Миликън! — Прибираше десет долара, връщаше осем.

Взимаше им точно толкова, колкото можеха да си позволят — нито цент повече или по-малко. Всекиму според възможностите — това беше мотото на господин Гонт. Потребностите нямаха значение, защото всичко, което той продаваше, беше необходимо. Затова и бе дошъл — да запълни празнотите и да сложи край на мъките им.

— Радвам се да ви видя, господин Емерсън!

Винаги беше приятно, толкова приятно отново да въртиш търговия както едно време! А бизнесът никога не бе вървял така добре!

2

Алън Пангборн не беше в Касъл Рок. Докато журналистите и щатската полиция се тълпяха в единия край на Мейн Стрийт, а Лийлънд Гонт довършваше последната си разпродажба в другия, той седеше в сестринската стая на Детското отделение в болницата „Нодърн Къмбърленд“ в Бриджтън.

Отделението беше малко — само с четиринайсет стаи — но онова, което не му достигаше като простор, то наваксваше с колорит. Стените в болничните стаи бяха боядисани в ярки тонове, а в стаята на сестрите висеше клетка с птици, които се люлееха и грациозно прехвърчаха около пилона в средата.

Алън седеше пред огромен стенопис, на който бяха изобразени разни нравоучителни и предразполагащи картинки. От едната страна се виждаше възрастен мъж, който стоеше зад някакъв тезгях и подаваше нещо на малко момче, явно селянче, което изглеждаше едновременно въодушевено и уплашено. Нещо в тази картина го вцепени и в съзнанието му зазвуча стих от детска песничка:

Веднъж на пазара

Саймън срещна сладкаря.

„Заповядай, скъпи Саймън,

сладкарят му рече,

ела и опитай стоката, човече!“

По гърба му изби ледена пот. Кой знае защо, но това му се стори напълно естествено. Никога през живота си не се бе чувствал така притеснен, уплашен и объркан, както през последните няколко дни. Нещо странно ставаше в Касъл Рок и той не беше в състояние да го проумее. Последиците се усетиха едва този следобед, когато всичко сякаш хвръкна във въздуха, но началото бе сложено отдавна — преди дни, може би дори преди седмица. Алън не можеше да разбере какво всъщност е то, но беше сигурен, че Нети Коб и Уилма Джърсик са били първият му явен признак.

Той стоеше тук със сладкаря и скъпия му Саймън, а отвътре непрекъснато го глождеше страхът, че опасността още не е преминала.

Една от сестрите — госпожица Хендри, ако се съди по табелката на ревера й — пристъпяше по коридора, поскърцвайки леко с гумените си подметки, и грациозно си проправяше път сред играчките, разхвърляни по пода. Когато шерифът пристигна в отделението половин дузина деца — гипсирани, превързани или частично оплешивели от химиотерапията — играеха в преддверието, разменяха си кубчета и колички и приятелски си подвикваха едно на друго. Но сега бе време за вечеря и те или бяха слезли в стола, или се бяха изпокрили по стаите си.

— Как е той? — попита Алън, когато госпожица Хендри влезе в стаята.

— Няма промяна — отвърна тя и го погледна с известна враждебност. — Спи. Трябва да поспи. Изживял е истински шок.

— Някакви новини за родителите му?

— Обадихме се в работата на баща му в Саут Перис. Ходил е да инсталира нещо в Ню Хемпшър този следобед и доколкото разбрах, оттам е тръгнал направо за вкъщи. Ще го уведомят, щом се прибере. Трябва да се появи до към девет.

— А майката?

— За нея нищо не знам — отвърна госпожица Хендри. Враждебността бе станала по-осезаема, но вече не беше насочена към Алън. — Не съм й се обаждала аз, но това, което виждам, ми е достатъчно — тя не е тук. Това момченце е видяло как брат му се самоубива с пушка в родния им дом, а майката още я няма. Извинете ме, но трябва да заредя количката с лекарства.

— Разбира се — смутолеви Алън.

Сестрата понечи да си тръгне, но той стана от стола и я спря.

— Госпожице Хендри?

Тя се обърна. Погледът й бе все така спокоен, но повдигнатите й вежди изразяваха възмущение.

— Госпожице Хендри, наистина трябва да говоря с Шон Раск. Изключително важно е.

— Така ли? — Гласът й беше хладен.

— Нещо… — Алън изведнъж се сети за Поли и нещо заседна в гърлото му. Той се прокашля и продължи: — Нещо става в града ми, госпожице Хендри. И самоубийството на Брайън Раск е само част от трагедията. Искрено се надявам, че разговорът с Шон Раск ще ми даде ключ към останалото.

— Шериф Пангборн, Шон Раск е само едно седемгодишно дете. И ако той наистина знае нещо, защо тук няма и други полицаи?

„Други полицаи — помисли си Алън. — Може би има предвид компетентни полицаи. Полицаи, които разпитват единайсетгодишно момче насред улицата, а после го пращат у дома да се самоубие.“

— Защото са претрупани с работа — отвърна той, — и не познават града колкото мен.

— Разбирам — каза тя и понечи да си тръгне.

— Госпожице Хендри.

— Шерифе, закъснявам със задълженията си и съм много зае…

— Самоубийството на Брайън Раск не беше единственият нещастен случай в Касъл Рок днес. Жертвите са поне три. Един мъж, собственик на местната кръчма, е бил откаран в болницата в Норуей с огнестрелни рани. Може и да оживее, но през следващите трийсет и шест часа животът му ще виси на косъм. А имам лошото предчувствие, че убийствата още не са свършили.

Най-после бе успял да привлече вниманието й.

— И смятате, че Шон Раск знае нещо за това?

— Достатъчно е да знае защо се е самоубил брат му. Това ще ни помогне да сглобим останалото. Така че ако се събуди, моля ви, уведомете ме!

Тя се поколеба за миг, а после отвърна:

— Зависи от състоянието му, шерифе. Няма да позволя да въздействате на и без това разклатената психика на детето. Каквото и да става в града ви.

— Разбирам.

— Така ли? Радвам се — отвърна тя и го стрелна с поглед, който сякаш казваше: „Тогава си стой тук и не ми създавай проблеми.“

После мина зад висок плот, седна и се скри от погледа му. Миг по-късно шишенцата с лекарства затракаха по количката.

Алън стана, отиде до телефонния апарат в коридора и отново набра номера на Поли. Пак никой. Звънна и в ателието. Отговори му телефонният секретар и той затвори слушалката. После се върна обратно на стола си и отново се загледа в паното на стената.

„Забрави да ме питаш нещо, госпожице Хендри — мислеше си. — Забрави да ме питаш защо съм тук, след като толкова много неща се случват в центъра на областта, която съм избран да «защитавам и пазя». Забрави да ме попиташ защо не аз водя разследването. Защо тук не седи някой по-маловажен служител, като стария Пийт Томас например. Не ме попита, защото просто забрави, госпожице Хендри. И знаеш ли какво? Радвам се, че забрави.“ Причината бе толкова проста, колкото и унизителна. Освен в Портланд и Бангор убийствата се разследваха не от шерифа, а от щатската полиция. За дуела между Уилма и Нети Хенри Пейтън бе затворил очи, но вече не можеше да си позволи. Журналисти от всеки един вестник, репортери от всяка телевизионна станция в Южен Мейн вече бяха пристигнали в Касъл Рок или пътуваха за там. Много скоро към тях щяха да се присъединят техни колеги от целия щат… и ако нещата наистина не бяха приключили, както подозираше Алън, не след дълго от всички части на страната щяха да се стекат журналисти.

Такова беше положението. Но това, че го съзнаваше, съвсем не променяше нещата. Той продължаваше да се чувства като калпав прихващач, който не може да си свърши работата като хората и бива изхвърлен сред резервите. Беше му страшно криво, но не можеше нищо да направи. Затова седеше пред Саймън и сладкаря и за пореден път правеше равносметка на случилото се.

Лестър Прат беше мъртъв. Бе дошъл подивял от ревност в офиса на шерифа и без причина бе нападнал Джон Лапоант. Явно ставаше въпрос за приятелката му, макар че, докато чакаха линейката, Джон каза на Алън, че повече от година не се е срещал със Сали Ратклиф.

— Шамо от време на време ше оглешдах да я видя на улисата да ши поговорим, но тя и тогава ме гледаше кат’ше ли шъм ш единия крак в ада — проплака той и опипа счупения си нос. — Шега наиштина се чуштвам така.

В момента Джон бе хоспитализиран в Норуей със счупен нос, фрактура на челюстта и съмнение за вътрешни травми.

Шийла Бригъм също беше в болница. В шок.

Хю Прийст и Били Тъпър също бяха мъртви. Новината пристигна минути преди Шийла окончателно да се срине психически. Обади се някакъв доставчик на бира, който бе имал благоразумието да звънне първо на Бърза помощ и после на шерифа. Човекът беше почти толкова шашнат колкото и Шийла Бригъм, и Алън не можеше да го вини Самият той също почти бе изпаднал в истерия.

Хенри Бофорт се намираше в критично състояние вследствие на множеството огнестрелни рани.

Норис Риджуик бе изчезнал… и това най-много го тревожеше.

Беше го търсил след обаждането на бираджията, но от него нямаше и следа. Алън реши, че е отишъл да арестува Данфърд и скоро ще го докара в белезници, но впоследствие стана ясно, че никой не е арестувал Кийтън. Той предположи, че ония от щатската ще приберат съветника, но само при положение, че попаднат на него, докато си водят следствието. Иначе не биха си правили труда. Имаха по-важна работа. А Норис просто беше изчезнал. Където и да бе отишъл, беше го направил пеша, защото, когато Алън напусна града, „костенурката“ му все още стоеше, килната на една страна насред улицата.

Очевидци разказваха, че Бъстър изпълзял в кадилака си през прозореца и отпрашил нанякъде. Единственият човек, който се бе опитал да го спре, бе платил много висока цена. Скот Гарсън лежеше тук в болницата „Нодърн Къмбърленд“ с разбита челюст, счупена ябълчна кост, натрошена китка и четири премазани пръста. Можеше да бъде и по-лошо: свидетели твърдяха, че Бъстър упорито се е опитвал да прегази горкия човечец, проснат безпомощно на улицата.

Лени Партридж също бе настанен някъде със счупена ключица и Бог знае колко изпотрошени ребра. Когато Анди Клатърбък го информира за последната трагедия, още не бе имал време да осъзнае как точно главният градски съветник бе успял да избяга от полицията, при това заключен с белезници за огромен, червен кадилак. Явно Хю Прийст бе спрял Лени насред път, беше го изхвърлил навън и бе запрашил нанякъде с колата му. Алън предполагаше, че ще намерят колата на стареца на паркинга пред „Кроткия тигър“, където Хю бе хвърлил топа.

И разбира се, оставаше Брайън Раск, който бе глътнал дулото на зрялата възраст единайсет години. Клат едва бе почнал разказа си за случката с Лени, когато телефонът отново иззвъня. Шийла вече беше сдала багажа и Алън сам отговаряше на обажданията. Отсреща се чу истеричният писък на дете — Шон Раск бе набрал номера от яркожълтата лепенка до телефона в кухнята.

В края на краищата линейки на Бърза помощ и спасителни отряди от четири различни града цял следобед летяха из Касъл Рок.

Сега, обърнал гръб на Саймън и сладкаря, вперил поглед в изкуствените птици в клетката, шерифът за пореден път се върна към Хю и Лени Партридж. Сблъсъкът между тях едва ли беше най-сериозният, който се бе състоял в Касъл Рок този следобед, но определено бе един от най-странните. Алън предчувстваше, че ключът към цялата загадка може би се крие именно в тази странност.

— Защо, по дяволите, Хю не е взел колата си, след като е имал намерение да се разправя с Хенри Бофорт? — бе попитал Алън, прокарвайки пръсти по и без това разрешената си коса. — Защо му е притрябвала старата таратайка на Лени?

— Защото буикът на Хю е бил на джанти. Някой здравата е накълцал гумите му — сви рамене Клат и неловко огледа хаоса, който бе настъпил в офиса на шерифа. — Хю сигурно е решил, че Хенри Бофорт го е направил.

„Да, разбира се — мислеше си Алън, седнал в сестринската стая на болницата «Нодърн Къмбърленд». — Защо пък не? Вярно, звучи налудничаво, но не по-налудничаво от това Уилма Джърсик да си помисли, че Нети Коб е оплескала чаршафите й с кал, а после, като капак, е изпочупила прозорците й с камъни. Нито пък от това Нети да реши, че именно Уилма е убила кучето й.“

Преди Алън да успее да разпита Клат като хората, в офиса пристигна Хенри Пейтън и възможно най-любезно заяви, че поема случая. Шерифът кимна.

— Има едно нещо, което трябва час по-скоро да разкриеш, Хенри — каза му той.

— И какво е то? — попита Хенри, но колкото и да му беше неприятно, Алън не можа да не забележи, че старият му приятел го слуша с половин ухо. Първият истински приятел, с когото бе успял да се сдружи, след като спечели шерифското място, и който се бе оказал толкова ценен работата му, вече мислеше за други неща. Как да разпредели хората си при толкова много престъпления, бе може би най-важното от тях.

— Трябва да разбереш дали Хенри Бофорт е имал причина да се сбие с Хю Прийст, или всичко е станало само по вина на Прийст? Сега няма да можеш да го питаш, разбрах, че е в безсъзнание, но като се събуди…

— Не се притеснявай — каза Хенри и го потупа по рамото. — Ще го направя! — После се огледа наоколо и викна: — Брукс! Морисън! При мен!

Хенри излезе, а на Алън изведнъж му се прииска да тръгне след него, да го хване за яката и да го накара да се вслуша в думите му. Но не го направи. Поради някаква странна причина Хенри и Хю, Лестър и Джон, дори Уилма и Нети вече не го интересуваха толкова. Мъртвите бяха мъртви, за ранените се грижеха специалисти, а престъпленията просто бяха извършени.

Но вътрешно продължаваше да го гложди ужасното предчувствие, че истинската трагедия тепърва предстои.

Когато Хенри замина да инструктира колегите си, той отново привика Хю. Заместникът влезе навъсен, с ръце в джобовете.

— Изшиткаха ни, а, Алън? Изхвърлиха ни от играта. Мама му стара!

— Не съвсем — отвърна Алън, стараейки се гласът му да звучи колкото е възможно по-убедително. — Ти ще ми бъдеш свръзката тук, Клат.

— Къде отиваш?

— В дома на Раск.

Но когато пристигна там, не завари никого. Линейката, която се бе погрижила за злочестия Скот Гарсън, бе минала да прибере и Шон. Една от катафалките на Хари Самюълс, стар открит линкълн, бе откарала трупа на Брайън Раск в Оксфорд за аутопсия. Другата кола на Хари — по-добрата, или „фирмената“, както той я наричаше — вече бе заминала за същото място с труповете на Хю и Били Тъкър.

„Ще ги наблъскат като сардели в оная тясна морга“ — помисли си Алън.

Едва когато отиде в дома на Брайън Раск, осъзна, колко е вън от играта. Двама от подчинените на Хенри бяха пристигнали преди него и му дадоха ясно да разбере, че може да се навърта наоколо само ако не им се бърка в работата. Алън застана на прага на кухнята, чувствайки се ненужен като пето колело, и проследи част от разпита на ония от криминалното. Кора Раск отговаряше бавно и несвързано, почти като дрогирана. Той си помисли, че това се дължи на шока, който бе изпитала, или пък на успокоителното, което някой от санитарите, отвели живия й син в болницата, й бе дал. Като я гледаше, си помисли, че и Норис бе изглеждал по същия начин, когато изпълзя от обърнатия фолксваген. Каквато и да бе причината за неадекватното й състояние, тя изобщо не беше от полза за детективите. Не можеше да се каже, че плачеше, но определено не бе в състояние да се концентрира върху въпросите им дотолкова, че да отговаря свързано. Повтаряше, че нищо не знае; че е била горе и си почивала и непрекъснато хленчеше: „Бедният Брайън! Горкичкият ми Брайън!“

Опяваше отнесено и монотонно и не спираше да премята в ръцете си стари слънчеви очила с подлепена рамка и пукнато стъкло. Като я гледаше, Алън го побиваха тръпки.

Той си тръгна отвратен и дойде тук, в болницата.

А сега за пореден път стана и отиде до телефонния апарат в коридора. Отново опита да се свърже с Поли, не успя и набра номера на шерифския офис.

— Щатска полиция — изръмжа глас отсреща.

Алън изпита прилив на детинска ревност. Представи се и помоли да повикат Клат. След като чака близо пет минути, подчиненият му най-после вдигна слушалката.

— Извинявай, Алън. Бяха зарязали слушалката на бюрото. Добре, че дойдох да проверя, иначе още щеше да си чакаш. Тъпанарите за нищо ни нямат.

— Да не ти пука, Клат. Арестуваха ли Кийтън?

— Амии… Не знам как да ти кажа, Алън…

Той усети, че стомахът му се свива, и затвори очи. Значи наистина бе прав: още не беше приключило.

— Просто говори, Клат! Зарежи официалностите!

— Бъстър — искам да кажа Данфърд — се прибрал вкъщи, свалил дръжката на кадилака си, нали знаеш, където бяха вързали с белезниците?

— Да. И?

— Ами… убил жена си, Алън. С чук. Намерили са я не ония от щатската, защото те допреди двайсет минути и пет пари не даваха за Бъстър. Намерил я Сийт Томас. Минал през дома на Бъстър на повторна проверка. Върна се преди няма и пет минути. Казва, че го свивало сърцето — изобщо не се учудвам. Бъстър направо й е размазал физиономията, навсякъде било само мозък и косми. Сега горе има цял взвод от въздухарите на Пейтън. Сложих Сийт в кабинета ти. Реших, че е по-добре да приседне, преди да припадне.

— Господи, Клат! Заведи го веднага при Рей ван Ален. Той е на шейсет и две и пуши „Кемъл“, откакто се помни.

— Рей е в Оксфорд, Алън. Отиде да помага на докторите да закърпят Хенри Пейтън.

— Тогава иди при помощника му. Как се казваше?

— Франкъл. Еверет Франкъл.

— Няма го. Звънях и в кабинета, и у тях.

— Какво каза жена му?

— Еверет е ерген, Алън.

— Боже Господи!

„Свиркай си!“ — бе надраскал някой на телефонния апарат. Алън горчиво се замисли над тази възможност.

— Мога да го закарам до болницата — предложи Клат.

— Не, трябваш ми там, където си. Има ли журналисти вече?

— Пълно е.

— Добре. Чуй какво ще направиш: като свършим с разговора, отиваш при Сийт. Ако не се чувства добре, излизаш навън, хващаш първия репортер, който ти се види що-годе нормален, омайваш го и го пращаш да докара Сийт тук, при мен.

— Ясно — отвърна Клат. После се поколеба за миг и добави: — Исках да отида в дома на Кийтън, но ония от щатската… не ме допуснаха на местопрестъплението! Какво ще кажеш, а, Алън! Как може да не ме пускат тия копелета! Та аз съм заместник-шериф!

— Разбирам те напълно, Клат. И на мен не ми харесва, но те просто си вършат работата. Виждаш ли Сийт оттам?

— А-ха.

— Е? Жив ли е?

— Седи зад бюрото ти, пафка и чете последния брой на „Провинциален полицай“.

— Добре — отвърна Алън. Идеше му да се разсмее и да заплаче едновременно. — Така става. Обаждала ли се е Поли Чалмърс, Клат?

— Не. Всъщност чакай. Ето справката. Мислех си, че е изчезнала. Звъняла е, Алън. Малко преди три и половина.

— Това го знам — отвърна той с гримаса. — А по-късно?

— Тук не пише, но това нищо не значи. Шийла я няма, а тия проклетници от щатската са навсякъде — как да ти кажа кой се е обаждал?

— Благодаря ти, Клат. Нещо друго?

— Да, има.

— Казвай!

— Намерили са пистолета, с който Хю е стрелял по Хенри, но Дейвид Фридмън от лабораторията не може да разбере какъв е. Бил автоматичен, но човекът твърди, че за пръв път вижда такъв пистолет.

— Сигурен ли си, че става въпрос за Дейвид Фридмън? — попита Алън.

— Да, Фридмън. Точно така му беше името.

— Дейвид Фридмън не може да не знае. Та той е „подвижна енциклопедия“ за оръжията!

— Да, ама не знае. Чух го с ушите си, докато разговаряше с приятеля ти Пейтън. Каза, че пистолетът малко приличал на немски „Маузер“, но липсвала обичайната маркировка и спусъкът бил по-различен. Мисля, че го пратиха в Огъста с куп други доказателства.

— Друго?

— В двора на Хенри Бофорт са намерили анонимна бележка. Била смачкана на топка и хвърлена до колата му — нали го знаеш тъндърбърда? И той е направен на нищо — също като колата на Хю.

Това подейства на Алън като плесница.

— Какво пишеше на бележката, Клат?

— Чакай малко — отвърна той и прелисти тефтерчето си. — А, ето я. „Да не си посмял втори път да ме напиваш, а после да ми криеш ключовете, лалугер такъв!“

— Лалугер ли?

— Да, точно така пише — изсмя се нервно Клат. — „Да не си посмял“ и „лалугер“ са подчертани.

— Казваш, че колата била направена на нищо?

— Да. Срязали са й гумите, като на Хю. Има и жестока драскотина по цялата дължина отдясно.

— Добре — каза шерифът. — Ето ти още една задачка: иди до бръснарницата, а после и до билярдната зала, ако се наложи, и разбери на кого е отказвал пиене Хенри през последните една-две седмици.

— А щатската полиция?

— Майната й на щатската полиция! — разпалено викна Алън. — Това е нашият град. Да не би да искаш да ми кажеш, че до пет минути няма да си намерил някой, който да знае нещо по този въпрос?

— Не, разбира се. Като идвах насам, видях Чарли Фортин пред „Уестърн Ауто“ с още двама-трима образи. Ако Хенри е имал зъб на някого, Чарли няма начин да не знае.

— Добре. Ония от щатската разпитваха ли го?

— Май не са.

— Значи ти ще го разпиташ. Но не мислиш ли, че и двамата знаем отговора, а?

— Хю Прийст — отвърна веднага той.

— Точно той.

„В края на краищата май не е е кой знае колко различно от първото предположение на Хенри Пейтън“ — помисли си.

— Добре, Алън. Ще се заема със задачата.

— И ми се обади веднага щом получиш еднозначен отговор. Моментално.

Той му даде номера, а после го накара да му го повтори, за да се увери, че е записал правилно.

— Ще се обадя — каза Клат и изведнъж избухна: — Какво става тук, Алън? Какво, по дяволите, става тук?

— Не знам.

Алън се почувства стар, много уморен и… ядосан. Вече не на Пейтън за това, че го изрита от следствието, а на онзи, който беше отговорен за всичките тия фойерверки. И колкото повече мислеше, толкова повече се убеждаваше, че когато разплете цялата история, в дъното й ще се окаже един-единствен човек. Като пръчки динамит в адска машина нечия зловеща ръка бе свързала Уилма за Нети, Хенри за Хю, Лестър за Джон…

— Не знам, Клат, но скоро ще разберем.

Затвори и отново набра номера на Поли. Желанието му да се сдобри с нея постепенно отслабваше. На негово място се прокрадваше смътна, но силна тревога, почти панически страх, че тя е в опасност.

Телефонът звънеше ли звънеше, но… напразно.

„Поли, обичам те. Трябва да си поговорим. Моля те, вдигни слушалката. Трябва да поговорим, Поли. Обичам те. Моля те, обади се.“

Мислите се повтаряха в главата му като в латерна. Искаше му се да се обади на Клат и да го прати да я потърси незабавно, но не можеше да го направи. Нямаше да е редно — адската машина в Касъл Рок може би всеки момент щеше да избухне.

Но Алън… представи си, че Поли е една от брънките й?

Тази мисъл извика в съзнанието му смътна асоциация, но той не успя да я улови.

А телефонът отсреща, продължаваше да звъни. Алън остави слушалката във вилката и се върна на мястото си.

3

Поли не можеше да издържа повече. Обърна се и посегна към слушалката, но… телефонът спря да звъни.

„Още по-добре“ — помисли си тя.

Но така ли беше наистина?

В спалнята беше горещо като през юли, но нямаше как да отвори прозорците — миналата седмица беше накарала Дейв Филипс, местен занаятчия, да ги укрепи за зимата. Затова лежеше в леглото си по бельо и слушаше тътена на приближаваща буря. Искаше й се малко да подремне преди да стане и да се изкъпе, но не можеше да заспи.

Може би заради сирените, които виеха из града, но най-вече заради Алън. Или по-точно заради онова, което бе станало между тях. Не беше по силите й да приеме това гротескно предателство спрямо всичко, в което бе вярвала и на което се бе доверила, но не можеше и да го забрави. Мисълта й за миг политаше към нещо друго (сирените например, които виеха сякаш настъпваше краят на света), но после отново се връщаше към Алън. Нещо в тази история я глождеше отвътре, дразнеше я като песъчинка в окото.

„О, Алън, как можа?“ — питаше се отново и отново тя:

Гласът, който й отговори, я изненада. Беше гласът на леля Еви и зад хладния, лишен от емоции тон, с който старата дама винаги бе говорила, Поли почувства силен и тревожен гняв.

„Ако му беше казала цялата истина, момичето ми, никога нямаше да се стигне дотук.“

Тя подскочи в леглото. Гласът наистина беше тревожен, но най-тревожното бе, че беше неин. Леля Еви беше мъртва от години. Говореше й не тя, а собствената й съвест, използвайки гласа на леля Еви, както срамежлив вентрилок би прибягнал до уменията си, за да покани хубаво момиче на среща.

„Престани, момичето ми. Нали ти казах навремето, че този град е пълен с духове? Може би наистина съм аз. Наистина.“

Поли проплака уплашено и сложи длан на устата си.

„А може би не съм аз. В края на краищата има ли значение кой е? Важното, Триша, е друго: Кой пръв е прегрешил? Кой е лъгал пръв? Кой пръв е премълчал истината? Кой е хвърлил първия камък?“

— Не е честно! — извика в празната, гореща стая и се ужаси при вида на лицето си, отразено в огледалото отсреща.

Очакваше гласът на леля Еви отново да и опонира, но той не се обади и тя се отпусна бавно в леглото.

Може би наистина бе сторила първото прегрешение — ако премълчаването на част от истината и казването на две-три благородни лъжи може да се нарече грях. Но нима това даваше право на Алън да започне да я разследва като съвестен следовател, който издирва опасен рецидивист? Нима му даваше право да пусне името й в някаква междущатска компютърна система… или да й прати „опашка“, или както там го наричаха?

„Стига, Поли — прошепна й познат глас. — Престани да се измъчваш. В края на краищата постъпила си правилно. Не го ли видя, че и той се чувства виновен?“

— Естествено! — викна ядосано тя. — Видях го, разбира се. Какво ще кажеш за това, лельо Еви?

Нямаше отговор… само някаква плаха, едва доловима тревога дълбоко в подсъзнанието й. Сякаш изпускаше нещо от уравнението.

Жената се обърна неспокойно в леглото и амулетът се търкулна по гърдите й. Нещото вътре тихо зачовърка по стените на сребърния си затвор.

„Глупости — помисли си Пали. — Просто нещо се мести насам-натам от движението. Нещо инертно. Въобразяваш си, че е живо.“

Скръц-скръц.

Сребърната топчица едва забележимо се поклащаше между чаршафа й памучната чашка на сутиена й.

Скръц-скръц.

„Това нещо е живо, Триша — каза й леля Еви. — Живо и ти го знаеш.“

„Не ставай глупава — отвърна й Поли и се обърна на другата страна. — Как може да има живо същество там? Хайде, ще диша през всичките тия дупчици, но какво, За Бога, ще яде?“

„Може би ТЕБ, Триша.“

— Поли. Казвам се Поли.

Подсъзнателната й тревога бе станала по-силна и толкова осезаема, че имаше чувството, че може с ръка да я улови.

Телефонът отново зазвъня. Тя се изправи и го погледна уморено. Гордост и копнеж водеха битка в душата й.

„Поговори с него, Триша — какво ти пречи? Или още по-добре, изслушай го! Не си го правила преди, нали?“

„Не искам да говоря с него. Не и след това, което ми причини.“

„Но продължаваш да го обичаш.“

„Да, така е. Само дето сега и го мразя.“

Гласът на леля Еви зазвуча гневно:

„Нима искаш да останеш привидение за цял живот, Триша!? Какво ти става, момичето ми?“

Поли посегна към телефона с демонстративна решителност. Но ръката й — осакатената й, освободена от болките ръка — увисна във въздуха миг преди да хване слушалката. Ами ако не беше Алън? Ако беше господин Гонт? Ако се обаждаше, за да й каже, че още не са квит, че още не му се е издължила?

Тя отново посегна към слушалката, но пак не се обади. Ръцете й се свиха на нервна топка в скута. Страхуваше се от мъртвешкия глас на леля Еви, от това, което бе направила този следобед, от онова, което господин Гонт (или пък Алън!) можеха да разкажат за загиналия й син, от сирените, от фучащите автомобили и от онова, което те вещаеха.

Но най-вече я плашеше самият Лийлънд Гонт. Чувстваше се като завързана за езика на огромна желязна камбана. Камбана, която в един миг щеше да я оглуши, побърка и премаже, ако започнеше да бие.

Телефонът замлъкна.

Навън засвири поредната сирена. Писъкът й постепенно отслабна и заглъхна по посока на Тин Бридж. Бурята отново затрещя. По-близо от когато и да било.

„Свали го — прошепна леля Еви, — Свали го, скъпа. Можеш да го направиш. То има власт над болката, не над волята. Свали го! Не му позволявай да те направи свой роб.“

Но Поли се взираше в телефона и си мислеше за онази вечер преди по-малко от седмица, когато посегна към апарата, но ръцете просто не я слушаха. Мислеше си за болката, която прегриза ставите й като изгладнял плъх с изтъпени, но силни зъби. Не можеше да се върне към това. Просто не можеше.

Нима?

„Нещо зловещо става в Касъл Рок тази вечер — каза й леля Еви. — Нима искаш да се събудиш утре с мисълта, колко от станалото е по твоя вина? Наистина ли искаш да сложиш на съвестта си и това, Триша?“

— Ти не разбираш — простена жената. — Не става дума за Алън. Шегата беше предназначена за Ейс! Ейс Мерил! А той си го заслужава!

Непоколебимият глас на леля Еви отвърна:

„Ти също, скъпа. Ти също.“

4

В шест и двайсет същата вечер, когато буреносните облаци прииждаха и тъмнината бе започнала да измества полумрака, щатският полицай, който бе заел мястото на Шийла Бригъм, влезе в канцеларията на шерифството, заобиколи трапецовидния отсек, маркиран с полицейска лента, и тръгна към Хенри Пейтън.

Пейтън изглеждаше раздърпан и нещастен. Беше прекарал последните пет минути с дамите и господата от пресата и се чувстваше както винаги след такива срещи като овалян в мед, после в катран. Декларацията му не беше толкова добре подготвена — или толкова неуязвимо мъглява — колкото му се искаше. Онези от телевизията го бяха притиснали до стената. Искаха да правят директни включвания между шест и шест и половина, когато се излъчваха вътрешните новини, и ако не им беше подхвърлил някакъв кокал щяха да го разнищят в единайсет. Всъщност вече почти го бяха разнищили. За пръв път в кариерата си се намираше толкова близо до това да признае, че няма абсолютно никакви улики. Той не напусна тази импровизирана пресконференция, той избяга от нея.

Пейтън започваше да съжалява, че не се бе вслушал по-внимателно в думите на Алън. Пристигна да установи размера на щетите и да приключи, но се оказа, че трябва да разследва и ново убийство — на някаква жена на име Миртъл Кийтън. Мъжът й още беше на свобода. Сигурно вече бе изчезнал далече зад хълмовете, но нищо чудно още да се мотаеше из това странно градче. От човек, който бе размазал черепа на жена си с чук, всичко можеше да се очаква.

Проблемът му бе, че не познаваше хората тук. Алън и заместниците му ги познаваха, но не можеха да му помогнат. Двамата с Риджуик бяха изчезнали някъде, Лапоант беше в болница с надеждата, че докторите ще успеят да възстановят предишната форма на носа му. Пейтън се огледа за Клатърбък и изобщо не се изненада, че и той се бе изпарил.

„Искаш делото, Хенри? — звучеше гласът на Алън в главата му. — Е, добре. Вземи го. А що се отнася до заподозрените, защо не пробваш с телефония указател?“

— Лейтенант Пейтън? Лейтенант Пейтън!

Беше полицаят от централата.

— Какво? — изръмжа Хенри.

— Доктор Ван Ален е на линия. Иска да говори с вас.

— Защо?

— Не каза. Каза само, че трябва да говори с вас.

Той тръгна към централата. Чувстваше се като дете, което кара колело без спирачки по стръмен наклон, с пропаст от едната страна, висока скала от другата и глутница гладни вълци с лица на репортери зад гърба.

— Пейтън, слушам?

— Лейтенант Пейтън, обажда се доктор Ван Ален, местният лекар.

Гласът беше глух и далечен, прекъсван на моменти от силно пращене.

„От бурята е — помисли си Пейтън. — Само това ни липсваше.“

— Да, зная кой сте — отвърна Хенри. — Закарахте господин Бофорт до Оксфорд. Как е той? Приемам.

— Той, е…

Пращене, пукане, шум.

— Губите се, докторе — провикна се Хенри нетърпеливо. — Тук всеки момент ще започне страшна буря. Моля, повторете. Приемам.

— Мъртъв! — изкрещя Ван Алън между две пукания. — Почина в линейката, но не смятаме, че е от раните. Разбирате ли? Не смятаме, че пациентът е починал от огнестрелните рани! Мозъкът му претърпя странна… и се пръсна. Най-вероятната диагноза е натравяне. Някакво изключително силно токсично вещество е било вкарано в кръвта му при престрелката. Изглежда, сърцето му буквално се е пръснало. Моля потвърдете.

„Господи!“ — помисли си Пейтън. Разхлаби вратовръзката, откопча горното копче на ризата си и отново натисна бутона за предаване.

— Потвърждавам съобщението ви, доктор Ван Ален, но да пукна, ако разбирам нещо. Приемам.

— Отровата най-вероятно е била по куршумите, с които е поразен. Инфекцията е започнала бавно в началото, но после се е разпростряла по цялото тяло. Имаме две ясни ветрилоподобни огнища на зараза на лицето и на гърдите. Спешно трябва да…

Пращеше, пукане, шум.

— … оръжието. Приемам.

— Повторете, доктор Ван Ален. — Той даваше две години от живота си, докторът да се беше обадил по телефона. — Моля, повторете! Приемам.

— У кого е оръжието! — изкрещя Ван Ален. — Приемам!

— У Дейвид Фридмън от лабораторията в Огъста. Приемам.

— Ще извадят ли патроните, преди да го изследват? Приемам.

— Обикновено така се процедира. Приемам.

— Револвер ли е или пистолет, лейтенант Пейтън? Това е изключително важно. Приемам.

— Пистолет.

— Ще изпразнят ли пълнителя? Приемам.

— Да, в Огъста, да. — Пейтън тежко седна на мястото на дежурния. Чувстваше нужда да изпие нещо силно.

— Не! Не трябва! В никакъв случай не трябва да правят това! Чувате ли ме?

— Чувам. Ще се обадя в лабораторията да му предадат да остави проклетите куршуми в тъпия пълнител, докато не се ориентираме в тая дивотия, дяволите да я вземат! — Изпита детинско удоволствие при мисълта, че всичко това върви в ефир. А после си помисли колко ли репортери са се включили на честотата и записват всяка негова дума? — Чуйте ме, докторе, не си е работа да приказваме за това по радиото.

— Зарежете социалния аспект, лейтенанте! — отвърна ядосано Ван Ален. — Става дума за човешки живот! Опитах да ви се обадя по телефона, но не можах да се свържа. Кажете на този Фридмън да прегледа внимателно ръцете си за драскотини, резки, дори цепнати кожички около ноктите. Ако забележи каквато и да е драскотина по кожата си, незабавно да отиде на лекар. Не се знае дали няма отрова и по пълнителя. В никакъв случай да не рискува да го пипа! Това чудо е смъртоносно. Приемам.

— Ясно — изрече като насън Хенри. Изпитваше невероятно желание да се намира където и да било другаде, само не и в Касъл Рок. Но тъй като така или иначе беше там, молеше се поне Алън Пангборн да е с него. — Знаем ли какво е?

— Още не. Не е кураре, защото парализата настъпи накрая. Освен това курарето е сравнително безболезнено, а господин Бофорт имаше страхотни болки. Засега знаем само, че поразява в началото бавно, а после с шеметна бързина. Приемам.

— Това ли е всичко? Приемам.

— Боже Господи! — избухна Рей ван Ален. — Не ви ли стига? Радвайте се, че…

Прашеше, пукане, шум.

— Не Ви чувам, докторе. Повторете!

— Радвайте се, че оръжието е в сигурни ръце. Иначе един Господ знае, какви последици можеше да настъпят.

5

Кора Раск зави по Мейн Стрийт и тръгна бавно към „Неизживени спомени“. По пътя подмина яркожълт микробус „Форд“ с надпис „WPTD — КАНАЛ 5 — НОВИНИТЕ НА ЖИВО“, но не видя Данфърд „Бъстър“ Кийтън, който се звереше в нея с немигащи очи. И да го беше забелязала, тя едва ли щеше да го познае. Той в известен смисъл бе станал нов човек. А дори да го беше познала, тя просто нямаше да му обърне внимание. Имаше си свои проблеми и тревоги. А най-вече, имаше си ядове. И всичко това нямаше никаква връзка с мъртвия й син.

В едната си ръка Кора Раск държеше счупени очила.

Беше решила, че полицията ще я разпитва до второ пришествие… или поне докато не се побърка.

„Махнете се! — идеше й да им изкрещи тя. — Престанете да ми задавате всичките тия тъпи въпроси за Брайън! Арестувайте го, ако е направил нещо — баща му ще оправи работата, цял живот само за това го е бивало, да поправя разни неща, но ме оставете на мира! Имам среща с Краля и не мога да го карам да чака!“

По едно време забеляза шериф Пангборн да наднича през вратата и едва не изприказва всичко това с надеждата, че поне той ще я разбере. Той не беше като останалите — живееше в града, сигурно знаеше за „Неизживени спомени“, сто на сто си беше купил нещо от там. Тоест, нямаше начин да не я разбере.

Само дето в главата й изведнъж прозвуча спокойният и Разумен глас на господин Гонт: „Не, Кора. Недей да говориш с него. Той няма да те разбере. Той не е като теб. Изобщо не знае да пазарува. Кажи им, че искаш да отидеш в болницата при другия си син. Това ще ги разкара поне за известно време След това няма да има никакво значение.“

И тя им каза. Дори успя да пророни някоя и друга сълза като не мислеше за Брайън, а за това колко ли е нещастен Кралят без нея. Горкия Елвис!

Полицаите се хванаха на секундата и си отидоха. Само ония в гаража останаха. Кора не знаеше какво търсят там но хич не я беше грижа. Тя грабна вълшебните си очила от масата й хукна към спалнята. Затвори се вътре, свали халата си; легна на леглото и си сложи очилата.

Миг по-късно вече беше в Грейсленд. Облекчение, очакване и невероятна възбуда изпълниха душата й.

Тя се спусна, гола и красива, по извитото стълбище към втория етаж. Коридорът, украсен с екзотични пана, беше широк като магистрала. Тръгна към двойната врата в дъното, а босите й крака нежно зашумоляха в дебелия килим. Ръката й посегна към дръжката и вратата се отвори. Спалнята на Краля бе обзаведена изцяло в черно и бяло — черни стени, бял, пухкав килим на пода, черни завеси на прозорците, бял волан на черната кувертюра върху леглото. Единствено таванът не беше нито черен, нито бял, а полунощно син с хиляди електрически звездици по него.

Кора погледна към леглото и се вцепени.

Кралят наистина лежеше там, но не беше сам.

Върху него, като на конче, седеше Майра Ивънс. При шума от отварянето на вратата тя се обърна и погледна към Кора. Кралят изобщо не се помръдна. Той продължаваше да гледа към Майра, примигвайки с прекрасните си, сини очи.

— Майра! — извика Кора. — Какво правиш тук?

— Ами-и… — отвърна самодоволно тя — … определено не мия чинии.

Кора зяпна като риба в усилието си да поеме глътка въздух и извика:

— Ще… ще… ще припадна!

— Ами върви да припадаш тогава — отвърна Майра и усили темпото, с което яздеше Краля. — И свали тия тъпи очила. Изглеждат ужасно. Махай се оттук. Върви си в Касъл Рок. Ние с Елвис сме заети… нали, скъпи?

— Да, сладурче — отвърна той. — Като дървеници в дъбов паркет.

Изненадата отстъпи пред обзелата я ярост и вцепенението напусна Кора. Тя се хвърли срещу така наречената си приятелка с намерението да изчовърка подлите й очички. Но когато посегна, Майра замахна — без да пропуска нито един такт от ездата си — и свали очилата от лицето й.

Кора стисна очи от изненада… а когато ги отвори отново, вече лежеше в собственото си легло. Очилата се търкаляха счупени на пода.

— Не — простена тя и се смъкна от леглото.

Идеше й да завие, но някакъв вътрешен глас — не нейния, разбира се — я подсети, че полицаите в гаража ще чуят и ще дотърчат да видят какво става.

— Не! Майчице, нееее!

Опита се да постави парчетата върху изящните златни рамки, но напразно. Очилата бяха счупени. Счупени от тая долна развратница Майра Ивънс. От приятелката й Майра Ивънс, която незнайно как се бе озовала в Грейсленд и която дори в момента — докато Кора правеше отчаяни опити да сглоби безценните си очила — се любеше с Краля.

Жената вдигна глава. Очите й бяха две черни, бляскави цепнатини.

— Ще я убия! — прошепна дрезгаво тя. — Да пукна, ако не го направя!

Тя прочете табелката на вратата на „Неизживени спомени“, спря се за миг, замисли се и след като реши какво да прави, тръгна към задния вход. На ъгъла едва не се сблъска с Франсин Пелтие, която тъкмо излизаше от вратата и бързо скри нещо в чантичката си. Но Кора дори не я удостои с поглед.

На средата на тесния проход, зад една дървена маса, която изпълняваше ролята на своего рода барикада пред задния вход на магазина, седеше самият господин Гонт.

— А, Кора! — възкликна той. — Тъкмо се чудех дали не си забравила да наминеш насам.

— Тази кучка! — просъска жената вместо поздрав. — Тази двуличница, тази измамница!

— Извини ме, Кора — прекъсна я мъжът с присъщата си любезност на продавач, — но като че ли си пропуснала да се закопчаеш — посочи той с един от дългите си пръсти, които всеки запомняше, роклята й.

Тя беше навлякла върху голото си тяло първата попаднала й дреха и в бързината бе успяла да закопчае само най-горното копче. Но надолу, точно там, където се намираха скритите й прелести, роклята широко се разтваряше и гъстите й къдрици се показваха. Коремът й, закръглен добре от многото кифлички, понички и пияни вишни, които си похапваше по време на „Санта Барбара“ (и другите й любими предавания), стърчеше бял и гладък.

— На кого му пука? — тросна му се Кора.

— Във всеки случай не и на мен — отвърна спокойно господин Гонт. — С какво мога да ти бъда полезен?

— Тая кучка се чука с Краля. Счупи ми тъмните очила. Искам да я убия.

— Наистина ли? — сбърчи вежди търговецът. — Е, не мога да кажа, че не ти съчувствам, Кора, защото всъщност напълно ти влизам в положението. Не знам дали жена, отнела мъжа на приятелката си, заслужава да живее. Всъщност спокойно бих могъл да кажа и обратното, тъй като цял живот съм бил най-вече търговец и нещата, свързани с душата, малко или много са ми убягвали. Но пък, от друга страна, когато една жена умишлено отнеме на друга богатството, на което тя най-много държи… тогава като че ли нещата стават доста по-сериозни. Не мислиш ли?

Леко се усмихна. Усмивката й беше жестока, безмилостна, усмивка на обезумяла жена. С други думи това беше усмивката на човек, който определено е загубил способността да разсъждава нормално.

— Прав си, по дяволите — съгласи се Кора Раск.

Господин Гонт се извърна за миг на другата страна. Когато се обърна отново към нея, в ръката си държеше автоматичен пистолет.

— Да не би случайно да ти трябва нещо такова? — попита я той.

Глава втора

1

След като привърши с Миртъл, Бъстър изпадна в състояние на още по-дълбок потрес. Имаше чувството, че смисълът на всичко постоянно му убягва. Мислеше за Тях — целият град беше пълен с такива като Тях, — но вместо оправдания гняв, за който се знае срещу какво е насочен, завладял го преди няколко минути, все по-силно го обземаше непреодолима досада и безразличие. Имаше ужасно главоболие. А от размахването на чука едновременно го боляха и ръката, и гърбът.

Погледна ръцете си и установи, че все още държи чука. Разтвори пръсти и инструментът тупна върху линолеума в кухнята, а около него се образува голямо петно кръв. Бъстър остана да се взира в петното в продължение на около минута с интерес, присъщ на някой бавноразвиващ се. Изглеждаше му сякаш кръвта по пода представляваше набързо надраскана скица на лицето на баща му.

Закрачи из дневната и кабинета си, като през цялото време разтъркваше рамото и ръката си. Веригата на белезниците дрънчеше и това го подлудяваше. Отвори вратата на гардероба, клекна, навря се под дрехите, които висяха най-отпред, и изрови кутията с играта. С мъка се надигна отново (белезниците се бяха закачили за една от обувките на Миртъл и като изруга тихо, я изрита обратно в гардероба), сложи кутията върху бюрото си и седна на стола. Но вместо вълнение усещаше само тъга. „Печелившият билет“ беше чудесен, но какво можеше да му помогне този факт сега? Вече нямаше никакво значение дали щеше да върне парите или не. Беше убил жена си. Никой не можеше да отрече че Тя си го заслужаваше, но Те нямаше да погледнат на нещата от този ъгъл. С голяма радост щяха да го бутнат в най-мрачния и най-затънтен затвор и с още по-голямо удоволствие щяха да захвърлят някъде ключа.

Оставяше големи кървави петна по капака на кутията. Чак сега си даде сметка, че целият е в кръв. Месестите му ръце сякаш принадлежаха на някой чикагски касапин. Като на вълни — гальовни, но в същото време тъмни и непрогледни — отново го завладя познатото усещане за отпадналост. Бяха го надиграли… добре. И все пак той щеше да Им избяга. Щеше да Им избяга и все едно нищо не се беше случило.

Бъстър стана от стола и бавно заизкачва стълбите до горния етаж. Започна да сваля дрехите си, изритвайки обувките си в дневната, оставяйки панталоните си да се изхлузят на земята точно над стълбата, най-накрая седна на пода, за се оправи с чорапите. Дори и те бяха изцапани с кръв. Най-трудно му беше да съблече ризата си; да си свалиш ризата с белезници на едната ръка, сами разбирате, е дяволска работа.

Минаха почти двадесет минути между убийството на госпожа Кийтън и влизането на Бъстър под душа. За това време можеха поне хиляда пъти да го пипнат и изпратят в дранголника… Но на долната главна улица се извършваше смяна на властта и сградата на шерифа беше в такъв отчайващ безпорядък, че точно сега никой нямаше да се заинтересува от Данфърд „Бъстър“ Кийтън.

След като се избърса с кърпата, Бъстър си нахлузи чисти панталони и тениска — нямаше търпение да се залавя с още някоя дреха с дълъг ръкав, — след което слезе обратно в кабинета си. Отново седна на стола си и се вторачи „Печелившия билет“ с надеждата, че гледката ще го ободри и той ще си възвърне поне малко от някогашната си жизненост. Но картинката върху кутията сякаш междувременно беше избледняла. Единственият ярък цвят по нея беше червеното на кръвта, която почти беше скрила от погледа нарисуваната двуколка.

Той вдигна капака и погледна вътре. Какъв беше ужасът му да види как кончетата стоят разхвърляни на всички страни. Дори и техните цветове се бяха изгубили. През дупчицата за ключето, с което се навиваше цялата играчка, се подаваше скъсаната пружинка.

Някой беше бъркал в кутията! Някой беше пипал с гадните си пръсти! Някой от Тях! Не Им беше достатъчно да съсипят живота му, трябваше да съсипят и играта му!

Но някъде отвътре се чуваше и друг глас, може би гласът на трезвия разум, който шепнеше, че това не е вярно. „Така си беше от самото начало — нареждаше гласът. — Просто ти го виждаш чак сега.“

Отиде до гардероба, решен в крайна сметка да извади пистолета. Вече знаеше за какво ще го използва. Но докато ровеше между вещите, звънна телефонът. Той бавно вдигна слушалката, сигурен кой е от другата страна на линията.

Разбира се, позна.

2

— Здрасти, Дан — каза господин Гонт. — Как прекарваш тази прекрасна вечер?

— Ужасно — отвърна му Бъстър с тежък и провлачен глас. — Светът отива по дяволите. Тъкмо смятах да си тегля куршума.

— Така ли? — разочаровано попита търговецът.

— Вече нищо няма смисъл. Дори и играта, която ми продадохте, е развалена.

— Точно в това се съмнявам — възрази господин Гонт, който като че ли се беше засегнал от забележката. — Винаги проверявам стоката си изключително внимателно, господин Кийтън. Изключително внимателно. Защо не погледнете пак?

Той го послуша и това, което видя, го смая. Кончетата си бяха изправени по местата, боята по тях лъщеше на светлината като нова, а очите им хвърляха искри. Ламариненият хиподрум също се беше оцветил в яркозелено и пясъчнокафеникаво. „Пистата изглежда добра“ — помисли и Бъстър и почти несъзнателно погледът му се насочи към капака на кутията.

Или очите му, замъглени от дълбокото отчаяние, в което беше изпаднал, го лъжеха, или наистина само няколко секунди, след като телефонът беше звъннал, по тайнствен начин цветовете върху картона си бяха възвърнали някогашната яркост. Петната с кръвта на Миртъл почти не се виждаха, изгубили се сред цялата пъстрота наоколо.

— Боже мой! — прошепна той.

— Е? — заинтересува се господин Гонт. — Е, Дан? Прав ли съм, или греша? Защото, ако не съм прав, ще трябва да отложиш самоубийството си, колкото да ми върнеш покупката и да си получиш парите обратно. Винаги съм държал хората да са доволни от стоката ми. И имам право да изисквам и от тях да се държат с нужното уважение към нея. Трябва да си пазя репутацията, не знам дали разбираш, защото тя е от изключително значение за мен в този свят, където има милиарди като Тях и само един-единствен човек като мен.

— Не може да бъде! — продължаваше да се чуди съветникът. — Това е… това е чудесно!

— Значи грешката е била у теб, така ли да разбирам? — настояваше търговецът.

— Да… така ще да е било.

— И ти признаваш, че грешката е била у теб?

— Аз ли?… Да, признавам.

— Добре. Тогава вече не мога да те спра, иди и си тегли куршума! Макар че ще бъда разочарован от постъпката ти. Мислех си, че най-сетне съм срещнал човека, който има достатъчно смелост, за да Им тегли един шут в задника. Но разбирам, че просто така си си говорил, че не си по-различен от всички останали — въздъхна господин Гонт. Това беше въздишката на човек, който най-накрая е разбрал, че това, което му се е привидяло в края на тунела, не е било светлина, а само илюзия.

Но нещо странно се случи с Бъстър Кийтън. Изведнъж той усети как цялата му жизненост и решимост са се върнали. Като че ли собственият му цвят възвръщаше някогашната си сила, а тялото му започваше да излъчва светлина.

— Искате да кажете, че още нищо не е свършено?

— Явно като ученик си пропуснал стихотворение номер 101: „Никога не е късно да потърсиш нови светове.“ Не и ако си мъжко момче. Та аз не направих ли всичко за вас, господин Кийтън? Разчитах на вас, не знам дали ме разбирате.

— Мисля, че ми беше по-приятно да ме наричате просто Дан — прекъсна го Бъстър.

— Добре, Дан. Наистина ли смяташ да напуснеш по толкова тъп и страхлив начин живота?

— Не! — извика той. — Просто… си помислих какъв е смисълът? Има толкова много като Тях.

— Трима добри люде могат да създадат доста главоболия, Дан.

— Трима? Трима ли казахте?

— Точно така… Има още един човек, който е с нас. Още някой, който усеща истинската опасност, който разбира какво ни готвят Те.

— Кой? — нетърпеливо попита Бъстър. — Кой?

— Ще научиш, когато му дойде времето — заяви господин Гонт. — Но сега това, с което най-малко разполагаме, е именно то. Всеки момент Те ще дойдат при теб.

Съветникът погледна през прозореца на кабинета и присви очи като копой, който е усетил неприятелско присъствие. Улицата все още бе пуста, но това нямаше да продължи дълго. Можеше да Ги усети как тихомълком се промъкват, как се тълпят около него, готови да го унищожат.

— Какво да направя?

— Значи продължаваш да си от моя отбор, така ли? — попита господин Гонт. — И въпреки всичко мога да разчитам на теб?

— Да!

— До последно?

— Докато адът не изстине или самият вие не поискате.

— Чудесно. Сега, Дан, слушай внимателно.

И докато търговецът говореше, а Бъстър слушаше и неусетно изпадаше в онова хипнотично състояние, което господин Гонт можеше винаги да внуши у събеседниците си навън се чуха първите предвестници на наближаващата буря.

3

Пет минути по-късно Бъстър излезе от дома си. Върху тениската си беше сложил тънко яке, опитвайки се да скрие ръката с белезниците в джоба си. На няколко десетки метра надолу по улицата — точно там, където господин Гонт му беше казал, че ще го намери — бе паркиран пикапът. Беше боядисан в яркожълто, така че минувачите да се заплесват повече по надписите отстрани и да не обръщат внимание на шофьора. Пикапът всъщност почти нямаше прозорци, а от двете му страни беше изписано името на портландската телевизионна станция.

Съветникът се огледа, увери се, че никой не го наблюдава, и влезе в пикапа. Господин Гонт му беше казал, че ключовете ще бъдат под седалката, където и бяха. На мястото до шофьора стоеше оставена книжна кесия. В нея той откри руса перука, очила с метални рамки и стъклено шишенце.

Сложи си перуката с известно нежелание — беше дълга и разрошена и повече подхождаше на рок певец, — но като се видя в огледалото, сам се учуди колко добре му стои. Освен това го подмладяваше. И то много. Очилата бяха от обикновено стъкло, но променяха външността му (или поне така си мислеше Бъстър) дори повече, отколкото перуката. Правеха го да изглежда красив, красив като Харисън Форд в „Брега на комарите“. Само за миг Бъстър от петдесети две годишен мъж се беше превърнал в трийсетгодишен младеж, който при това с нищо не издаваше, че не работи в портландската телевизия. Вярно, нямаше вид на репортер не притежаваше излъчването на хората от екрана, но съвсем спокойно можеха да го вземат за оператор или дори продуцент.

Разви капачката на шишенцето и направи неприятна гримаса — това нещо вътре вонеше като разтопен акумулатор за трактор. От гърлото на бутилката се надигна тънка струйка дим. „Трябва да внимаваш с това нещо, Бъстър — каза си той. — Много трябва да внимаваш.“

Пъхна свободната част от белезниците под дясното си бедро и с вързаната си ръка опъна веригата. След това изсипа малко от съдържанието на шишенцето върху метала, точно под китката си, внимавайки някоя капка от тъмната, лепкава течност да не попадне върху кожата му. Стоманата започна да пуши и да пуска мехурчета. Няколко капки паднаха на гумената стелка в краката му и тя също започна да пуши и да пуска мехурчета. Из купето се разнесе ужасна миризма на изгоряло. Бъстър изчака няколко секунди, после освободи свободната белезница изпод крака си, внимателно провря пръстите на свободната си ръка в обръча и рязко дръпна. Веригата се скъса, сякаш беше от хартия, и той я захвърли на пода. Другата белезница беше останала около китката му, но можеше да се живее и така; проблемът беше във веригата и в празната белезница. Бъстър пъхна ключа, завъртя го и колата тръгна.

Не бяха минали и три минути, когато колата на шерифа на Касъл Каунти, карана от самия Сийтън Томас, се отби в алеята пред дома на семейство Кийтън и старият Сийт откри трупа на Миртъл Кийтън на прага между гаража и кухнята. Почти веднага към неговия автомобил се присъединиха още четири полицейски коли. Ченгетата претърсиха основно къщата с надеждата, ако не се натъкнат на самия Бъстър, то поне да открият някаква следа къде е избягал. Никой не обърна кой знае какво внимание на играта, оставена на бюрото в кабинета му. Беше стара, мръсна и, както личеше по всичко, развалена. Изглеждаше като вехтория, измъкната от тавана на някой беден роднина.

4

Вече две години Еди Уорбъртън, разсилен в сградата на кметството, беше обект на издевателствата на Сони Джакет. Досега беше търпял, но в последните няколко дни раздразнението му се беше превърнало в сляпа ярост и желание за саморазправа.

Когато през лятото на осемдесет и девета предавката на хубавата Едиева хонда цивик се повреди, Еди реши, че няма да е добре, ако закара колата си в най-близкия сервиз на „Хонда“, защото поправката щеше да му излезе през носа. Не стига, че колата му се развали, ами това се случи точно три седмици след гаранционния срок. И така, той реши да отиде при Сони Джакет и да го пита дали разбира от чуждестранни автомобили.

Сони му каза, че разбира. Обясняваше му подробно с наставнически тон, тъй както Еди беше свикнал да му говорят всички янки-провинциалисти. В общи линии, смисълът на този тон беше следният: „Ние не страдаме от предразсъдъци, момче. Тук е Северът, нали разбираш. Ние нямаме нищо общо с ония жалки лайна от южните щати. РАЗБИРА СЕ, ти си си един гаден, черен негър, всеки го вижда, но за нас това няма никакво значение. Черен, жълт, бял, зелен — за нас всички сте един дол дренки. Дай си колата насам.“

Автомонтьорът оправи предавката на хондата, но сметката излезе със сто долара повече от предварително уговорената. Двамата с Еди едва не се сбиха една вечер при „Тигъра“. Тогава адвокатът на Сони (дали ставаше дума за янки или за бедняци от Юга, опитът на негъра го беше научил, че всички бели до един си имат своите адвокати) го повика и му съобщи, че Джакет ще го съди. Всичко завърши с това, че Еди трябваше да плати още петдесет долара, а крайният резултат от неговото вземане-даване със Сони беше, че пет месеца по-късно електрическата система на хондата се запали. Някой го извика от улицата, но докато той излезе с пожарогасител в ръка, купето беше изгоряло като факла. Всичко отиде по дяволите.

Още тогава Еди се замисли дали пожарът не е дело на Сони Джакет. Инспекторът от застрахователната компания му каза, че инцидентът bona fide, че причина за пожара е късо съединение… такива неща се случвали с хиляди, ако не и с милиони. Но откъде можеше той да е сигурен? Най-вероятно говореше наизуст, още повече че парите не ги даваше той, а компанията му. Тъй или иначе застраховката не се оказа достатъчна, за да покрие разходите.

Но сега той вече знаеше. Вече беше сигурен.

Тази сутрин беше получил колет по пощата. Съдържанието на колета беше красноречиво свидетелство за това, какво се е случило с колата му: почернели клещи, тип алигатор, стара, изтъркана снимка с пречупени ъгли и бележка.

Клещите бяха точно такива, каквито би използвал човек, ако му хрумне да прави късо съединение. Просто трябваше да се свали изолацията от нужните за целта жици на нужното за целта място, после жиците да се съединят и voila.

На снимката беше Сони с няколко от неговите белокожи приятелчета — от онези безделници, които по всяко време на деня можеш да видиш как се люлеят на кухненски столове в бензиностанцията. Но мястото не беше Сониевата „Суноко“; злосторниците се бяха снимали в автомобилното гробище на Робишо по шосе № 5. Стояха пред изгорялата хонда на Еди, пиеха бира, смееха се… и всеки от тях държеше в ръка резен диня.

Бележката беше кратка и ясна: „Скъпи ми, гадни негъре, който се заяжда с мен, спукана му е работата.“

В началото Еди се зачуди защо Сони ще му праща подобно послание (във всеки случай не го свърза с писмото, което той самият по настояване на господин Гонт беше пуснал в пощенската кутия на Поли Чалмърс). Каза си просто, че Сони е или още по-тъп, или още по-гаден от останалите тъпи и гадни собственици на сервизи. И все пак, дори ако Джакет обръщаше такова внимание на цялата работа, защо беше чакал толкова дълго, преди да му се обади? Но колкото повече се замисляше за старите времена,

„Скъпи ми, гадни негъре“,

толкова повече му се струваше, че всъщност въпросите, които си задаваше, нямат никакво значение. Бележката, лещите и старата фотография му се набиваха в съзнанието, където бръмчаха като рояк разгневени комари.

Тази вечер Еди си купи пистолет от господин Гонт. Неоновите лампи на „Суноко“ хвърляха бяла светлина върху макадама пред бензиностанцията, образувайки нещо като трапезоид. Еди спря стария олдсмобил, втора употреба, с който бе принуден да замени хондата. Излезе от колата и се насочи към осветеното помещение на бензиностанцията, стиснал пистолета в джоба на якето си.

За минутка се сиря пред входа и погледна вътре. Сони се клатеше върху пластмасовия стол до касата. Четеше вестник и затова Еди можеше да види само върха на шапката му. И така, Сони четеше вестник. Естествено. Белите винаги си имаха адвокати и след като цял ден са се будалкали с разни черни маймуни като Еди, си оставаха на работното място, за да се клатят на стола и да си четат вестника.

Проклети бели с техните проклети адвокати и още по-проклетите им вестници!

Негърът извади автоматичния пистолет от джоба си и изведнъж у него проговори някакъв умълчал се до тогава вътрешен глас, който започна тревожно да му повтаря, че не трябва да прави това, за което е дошъл, че това ще бъде непоправима грешка. Но вътрешният глас можеше съвсем спокойно да си гледа работата. И то не за друго, а защото самият Еди изведнъж се оказа сякаш излязъл от кожата си. Струваше му се, че се е превърнал в безплътен дух, който кръжи над собственото си тяло и се наблюдава отгоре. Някаква зла сила го беше подчинила напълно и той нямаше воля да й се противопостави.

— Имам нещо за теб, гадно, лъжливо копеле! — неволно изрече Еди и стана безпомощен свидетел на това, как пръстът му натиска два пъти подред спусъка на пистолета. В едно от заглавията във вестника, което съобщаваше „ПОЛИТИЧЕСКИЯТ РЕЙТИНГ НА МАККЪРНАН СЕ ПОКАЧВА“, се появиха две дупчици. Сони Джакет изкрещя и се сгърчи от болка. Задните крака на стола се подхлъзнаха и той се строполи на пода. Целият му комбинезон беше облян в кръв… освен името „РИКИ“, извезано със златен конец в горната му част. Не ставаше дума за неговия враг, а за Рики Бисонет.

— Майната му! — изкрещя Еди. — Застрелях друг гаден сервизчия!

— Здрасти, Еди — обади се Сони Джакет зад гърба му. — Имах късмет, че бях в кенефа, не мислиш ли?

Изненадан, Еди понечи да се обърне. Но преди да е успял да се извърти дори наполовина, три куршума, изстреляни от автоматичния пистолет, който същия следобед Сони беше купил от господин Гонт, пронизаха долната частна гърба му и заседнаха в гръбначния му стълб.

Еди остана да гледа безпомощно с широко отворени очи как собственикът на сервиза се навежда над главата му. Дулото на пистолета му изглеждаше огромно като тунел за влак и черно като самата вечност. Зад него се показваше лицето на Сони, пребледняло и напрегнато. По бузата му се стичаше струйка машинно масло.

— Да искаш да откраднеш новия ми комплект гаечни ключове, това го разбирам — Сони опря дулото на пистолета в челото на Еди Уорбъртън. — Но да ми пишеш и да ми кажеш, че ще го направиш… ето къде беше голямата ти грешка.

Изведнъж Еди разбра всичко. Чак сега той си спомни за писмото, което беше пуснал в пощенската кутия на Поли Чалмърс, чак сега направи връзката между бележката, която той беше получил, и онази, за която сега му говори автомонтьорът.

— Слушай! — едва промълви той. — Трябва да ме изслушаш, Джакет — изиграли са ни, и двамата. Ние…

— Сбогом, чернилко — прекъсна го Сони и натисна спусъка.

В продължение на около минута той не откъсваше поглед от това, което беше останало от Еди Уорбъртън и се чудеше дали не беше сбъркал, като не остави негърът да се доизкаже. В крайна сметка реши, че е постъпил правилно. Какво толкова можеше да научи от един глупак, които му праща писмо, за да го предупреди, че ще го обере?

Изправи се, обиколи помещението и прекрачи трупа на убития Рики Бисонет. Отвори сейфа и извади оттам комплекта сгъваеми гаечни ключове, които господин Гонт му беше продал. И все още им се любуваше, като ги изваждаше един но един, а после грижливо ги полагаше в гнездата им в кутията, когато пристигнаха от щатската полиция и го арестуваха.

5

„Ще паркираш на ъгъла на Бърч Стрийт и главната улица — беше казал по телефона господин Гонт на Бъстър, — и ще чакаш. Ще ти пратя някого.“

Бъстър следваше инструкциите му възможно най-точно. Сега, от мястото си една пресечка по-нагоре, той спокойно можеше да наблюдава върволицата клиенти, които се бяха отправили към служебния вход на магазина на господин Гонт. Струваше му се сякаш всичките му приятели и съседи се бяха наговорили тази вечер да се отдадат на покупки. Само преди десет минути се появи с разкопчана рокля и онова женище Раск, което човек никога не би искал да срещне сам по тъмно, особено в такова състояние.

Пет минути, след като тя излезе от служебния проход, криейки някакъв предмет в джоба на роклята си (роклята й все още бе разкопчана и Бъстър можеше да види всичко под нея, но пък и кой би искал изобщо да погледне такова нещо, освен ако не е с всичкия си), по-нагоре по главната улица се разнесоха няколко изстрела от пистолет. Той не бе сигурен, но му се стори, че изстрелите бяха дошли от бензиностанцията „Суноко“.

Колите на щатската полиция излетяха от пресечката, където се помещаваше местната администрация, пусна сините светлини и разгони насъбралите се репортери като ято гълъби. С перука или не, Бъстър реши, че ще е по-разумно, ако за известно време се скрие в дъното на пикапа.

Полицейските коли профучаха край него и въртящите се сини светлини за миг се спряха върху някакъв предмет захвърлен точно до задната врата на пикапа — зелена торба от дебел, брезентов плат. Бъстър бе обзет от любопитство и дръпна връвта на торбата, за да погледне какво има вътре.

Най-отгоре беше оставена някаква кутия. Той я извади и под нея торбата се оказа пълна с часовници. Такива часовници, дето са направени да ги слушаш как тиктакат. Имаше поне две дузини. Гладките им бели лица се блещеха насреща му като ококорените очи на сирачето Ани. Бъстър отвори кутията, която беше извадил, и видя вътре куп клещи, тип алигатор, каквито електротехниците понякога използват, за да провокират късо съединение.

Бъстър сбърчи вежди… и изведнъж в съзнанието му изплува споменът за един служебен формуляр, за да бъдем точни, ставаше дума за квитанция, която беше видял в Касъл Рок. Върху бланката, гласяща: „Необходими за заплащане стоки и/или услуги“, беше напечатано на машина: „16 КУТИИ ДИНАМИТ“.

Облегна се върху ламарината и се усмихна. Не само се усмихна, ами прихна да се смее. Навън трещяха гръмотевици. Езикът на някаква светкавица облиза провисналия корем на облака, спуснал се над улицата, и се изгуби в Касъл Стрийм.

Бъстър продължаваше да се смее, та чак пикапът започна да се тресе.

— За тях ли! — извика той щастлив. — О, момче, май имаме нещо като за Тях, а! А, не е ли тъй?

6

Хенри Пейтън, който беше дошъл в Касъл Рок, за да вади кестените от огъня вместо шериф Пангборн, стоеше на вратата на бензиностанцията „Суноко“ и се чудеше да вярва ли на очите си. Имаше още два трупа. Единият беше на бял, другият — на черен, но общото беше, че и двата принадлежаха на едни много мъртви собственици.

Трети човек — собственикът на бензиностанцията, ако се вярваше на името, изписано върху комбинезона му, — беше седнал на пода пред сейфа и държеше в скута си мръсна стоманена кутия, сякаш люлееше малко дете. До него бе захвърлен автоматичен пистолет. Хенри погледна към оръжието и усети как стомахът му се преобръща. Беше абсолютно същият модел пистолет като онзи, с който Хю Прийст бе застрелял Хенри Бофорд.

— Виж — чу се спокойният глас на един от полицаите. — Има още един.

Хенри обърна глава и усети как изпукаха вратните му сухожилията. Още един автоматичен пистолет се беше изхлузил от протегнатата ръка на негъра.

— Не ги пипайте — обърна се той към другите полицаи. — Дори не се приближавайте до тях.

Прескочи локвата кръв, хвана Сони Джакет за презрамките на комбинезона и го изправи на крака. Той не му оказа никаква съпротива, но сграбчи с две ръце стоманената кутия и я притисна до гърдите си.

— Какво е ставало тук? — изкрещя шерифът в лицето му. — Какво за Бога е ставало тук?

Мъжът, уплашен да не му вземат кутията, посочи с лакът към Еди Уорбъртън.

— Ей тоя тук дойде. Носеше пистолет. Сами виждате, че е луд; вижте какво направи с Рики. Сбърка го с мен. Искаше да ми открадне инструментите. Погледнете.

Сони се усмихна и отвори кутията, така че Хенри да види наредите в нея гаечни ключове.

— Не можех да го оставя да го направи, нали? Искам да кажа… те са си мои. Аз съм си платил за тях и те са си мои.

Хенри отвори уста, за да отвърне нещо. Нямаше най-малка представа какво трябваше да бъде то, така че не каза нищо. Още повече, че не му остана и време — дочуха нови изстрели, този път откъм Касъл Вю.

7

Ленор Потър се беше надвесила над трупа на Стефани Бонсейнт, държейки в ръка автоматичен пистолет, чието дуло още пушеше. Трупът лежеше в цветната леха зад къщата — единствената, която злата, отмъстителна кучка не беше успяла да унищожи при предишните си две похождения.

— Не трябваше да се връщаш — каза Ленор. Никога през живота си не беше стреляла с пистолет, а сега се бе превърнала в убийца… но всъщност вътрешно се радваше и ликуваше от победата си. Натрапницата беше навлязла в частна собственост, беше се захванала да унищожава чужда градина (Ленор беше изчакала кучката да се захване за работа и чак тогава я застреля — мама не беше отгледала глупачета) и тя имаше всички права да я накаже. Абсолютно всички права.

— Ленор? — викаше съпругът й. Беше се надвесил от прозореца на горната баня. Лицето му, цялото в пяна за бръснене, изразяваше уплаха. — Ленор, какво става?

— Убивам закононарушители — най-спокойно му отвърна тя и дори не си направи труда да се огледа някой нея ли е видял. Пъхна крака си под трупа и с мъка го повдигна. Пръстът й потъна в месищата на кучката Бонсейнт, която дори не реагира. Ленор беше удовлетворена. — Стефани Бон…

Трупът се обърна по гръб. Но не беше на Стефани Бонсейнт. Беше на милата съпруга на заместник-шерифа.

Застреляната беше Мелиса Клатърбък.

Изведнъж пред очите на Ленор Потър се появиха сини петна, после пурпурни, после виолетови, докато всичко не се смеси в мастилено черно…

8

Пангборн себе втренчил с невиждащи очи в ръцете си. Сякаш се бе спуснал непрогледен мрак, който поглъщаше всичко наоколо. Беше му минало през ума, че може би този следобед е загубил Поли не за няколко дни, както си мислеше в началото — само докато се изглади създалото се недоразумение, — а завинаги. Което означаваше, че му оставаше да убива около тридесет и пет години скука.

Внезапно се стресна от нечии тътрещи се стъпки и вдигна глава. Беше госпожица Хендри. Изглеждаше нервна, но в същото време явно бе, че е взела решение.

— Малкият Раск се размърда — съобщи му тя. — Още не се е събудил — дадено му е било успокоително и дълго време няма да се събуди истински, — но се е размърдал.

— Наистина ли? — изрече Алън, изчаквайки яда продължи.

Госпожица Хендри прехапа устна, но продължи:

— Да. Ако можех, бих ви пуснала да го видите, шериф Пангборн, но наистина не мога, повярвайте ми. Разбирате ме, нали? Знам, че си имате неприятности във вашия град, но момчето е само на седем години.

— Така е.

— Отивам до лавката да изпия един чай. Госпожа Евънс закъснява както обикновено, но всеки миг ще бъде тук. Ако отидете до стаята на Шон Раск, стая номер девет, веднага след като сляза долу, нищо чудно тя изобщо да не разбере, че сте тук. Разбирате ли?

— Да. — Шерифът не знаеше как да й се отблагодари.

— Визитацията започва чак в осем, така че, ако сте в стаята, малко е вероятно тя да забележи. Разбира се, ако случайно ви пипне, ще й кажете, че съм следвала болничните предписания и съм ви отказала посещение. Вмъкнали сте се, докато на бюрото е нямало никого. Нали няма да забравите?

— Няма — увери я Алън. — Ако искате, да ви дам честната си дума.

— На излизане можете да използвате стълбището в дъното на коридора. Имам предвид, ако отидете до стаята на Шон. Което, разбира се, аз самата съм ви забранила да правите.

Той стана от мястото си и горещо я целуна по бузата Госпожица Хендри се изчерви.

— Благодаря.

— За какво? Аз нищо не съм направила. Просто смята да отида да изпия един чай. Моля ви, шерифе, преди да съм си отишла, да не сте мръднали от пейката.

Алън послушно си седна на мястото. Застана с наклонена глава, имитирайки Саймън Глупака и някой уличен продавач на сладкиши, и изчака двукрилата врата зад госпожица Хендри да се затвори достатъчно, за да бъде извън всякакво подозрение в съучастничество. Едва тогава се изправи и влезе на пръсти в коридора с ярко боядисаните стени, където в краката му се валяха цели купища играчки и мозайки за нареждане. Стигна до стая номер девет.

9

Стори му се, че Шон вече е буден.

Намираха се в детското отделение на болницата, но леглото, в което беше момчето, колкото и малко да изглеждаше спрямо останалите мебели в стаята, пак сякаш го поглъщаше цялото с размерите си. Толкова слабо изпъкваше телцето на детето под одеялото, та на Алън му се стори, че пред себе си има само една глава, грижливо положена върху възглавницата. Лицето над одеялото беше изключително бледо. Под очите, които го наблюдаваха без ни най-малка следа от изненада, се бяха очертали тъмночервени, почти черни сенки. Като някаква запетайка, точно над челото на Шон се беше завъртяла тъмна къдрица.

Алън взе стола, поставен при прозореца, и го премести до леглото с прегради, за да не може Шон в съня си да се изтърколи на пода. Детето дори не помръдна глава — само очите му следваха движенията на новодошлия.

— Здравей, Шон — поздрави го шерифът. — Как се чувстваш?

— Гърлото ми е пресъхнало — прошепна му едва чуто той.

На масичката до леглото имаше кана с вода и две стъклени чаши. Алън наля едната с вода и се наведе над преградата, за да я подаде на момчето.

Шон се опита да се надигне, но не му стигнаха силите. Отпусна се обратно върху възглавницата и почти недоловимо въздъхна. Алън изпита отново позната остра болка. Замисли се за своя син — бедния, обречен Тод. Пъхна ръка под врата на Шон Раск и му помогна да се изправи в леглото, но точно в този миг пред очите му отново изплува образът на Тод, който стои редом с брат си и маха за довиждане на баща си. Около главата на непрежалимия Тод лъчеше бледосинкав ореол от светлина, който обагряше в седефено чертите му.

Ръката на Алън потрепери и малко от водата се разплиска по болничната пижама на Шон.

— Извинявай.

— Нищо — отвърна му Шон с дрезгавия си гласец и, жадно започна да пие. Изпи почти цялата чаша. След което се уригна.

Алън внимателно го положи обратно върху възглавницата. Шон бе утолил жаждата си, но в погледа му се четеше предишното отчаяние. Шерифът си помисли, че през живота си не е срещал момче на неговата възраст, което да е изглеждало толкова самотно, и още веднъж се опита да си припомни лицето на Тод.

Пропъди мислите за сина си. Имаше да върши работа. Неприятна и в същото време изключително деликатна работа, която обаче все повече и повече му се струваше по-важна от всичко останало. Точно сега в Касъл Рок може би ставаха много неща, но шерифът вътрешно се убеждаваше, че поне някои от многобройните въпроси, можеха да намерят отговорите си именно тук, зад това бледо чело и тези тъжни, изгубили блясъка си очи.

Той огледа стаята и с пресилена усмивка заключи:

— Каква скучна стая!

— Да — съгласи се Шон с тихия си, дрезгав гласец — Ужасно е тъпа.

— Може би малко цветя ще й вдъхнат повечко живот — предположи на глас Алън и с дясната ръка бръкна в левия си ръкав. С ловко движение на пръстите извади сгъваемия букет изпод каишката на часовника си.

Усещаше, че късметът може да му изневери, но тъй и тъй си беше казал, че трябва да мине през този номер, реши да използва момента. За малко да съжалява за прибързаността си. Щом дръпна въженцето, за да се разтвори букетът две от хартиените цветя се скъсаха. Пружинката нададе жален звън. Каза си, че това определено е последният път когато изпълнява номера със сгъваемите цветя… но все пак успя да го направи сравнително успешно. А Шон, за разлика от брат си, наистина се зарадва на фокуса, който въпреки мрачното му настроение и всичките успокоителни, с които го бяха натъпкали, му се стори забавен.

— Страхотно! Как го правите?

— Ами с малко магия… Искаш ли ги? — посегна той да пусне изкуствените цветя в каната с вода.

— Не. Нали са от хартия. Пък и са се накъсали.

Шон се замисли и понеже реши, че се е показал неблагодарен, допълни:

— И все пак номерът беше страшен. Можете ли да ги накарате да изчезнат?

„Малко се съмнявам, момчето ми“ — каза си наум Алън, но обеща да опита.

Вдигна букета, така че Шон да го вижда добре, после леко присви дясната си ръка и я свали надолу. Понеже не забравяше в какво плачевно състояние се намира той, за разлика от друг път извърши всичко изключително бавно и сам се учуди на резултата. Вместо да се сгънат светкавично и да изчезнат също тъй неочаквано, както и се бяха появили, цветята сякаш се разтопиха в мъгла, преди да се изгубят напълно в свития му юмрук. Както се очакваше, разхлабената пружинка направи опит да запъне и да провали номера, но накрая се смили и за последен път в живота ей реши да сътрудничи на собственика си.

— Това се казва номер — заключи Шон, на когото този фокус направил още по-голямо впечатление от предишния, и Алън се съгласи. Беше се получил завидно ефектен завършек на евтиния трик, с който той беше събирал ума още на съучениците си в долните класове. За съжаление този ефект не би могъл да се постигне с новата пружинка, която сгъваемите цветя несъмнено щяха да получат в идните дни. Те отново щяха да се сгъват бързо и зрителят не би могъл да се наслади на магията, получила се съвсем случайно сега.

— Благодаря — поклони се на публиката си Алън и може би за последно прибра сгъваемия букет под каишката на часовника си. — Ако не искаш цветя, тогава какво ще кажеш за някоя монета от четвърт долар, а? Можеш да си вземеш кола от машината.

Надвеси се над момчето и съвсем непринудено извади четвърт долар от носа му. То се усмихна развеселено.

— Их, да му се не види, забравих, че колата е вече седемдесет и пет цента, нали така? Това е то — инфлация. Но спокойно…

И Алън извади още една монета от устата на Шон, а после взе, че откри трета в ухото му. Но усмивката на детето лека-полека започна да угасва и той разбра, че ще е най-добре, ако се заеме с работата, за която беше дошъл.

— Пази си ги. Като се пооправиш, ще ги използваш.

— Благодаря, господине.

— Винаги си добре дошъл, Шон.

— Къде е татко? — попита момчето. Гласът му бе поукрепнал.

На Алън въпросът му се стори малко странен. Както всеки друг и той би сметнал за по-нормално, ако момчето бе попитало първо за майка си. В крайна сметка то беше само на седем години.

— Скоро ще бъде тук, Шон.

— И аз се надявам. Искам да дойде.

— Знам, че искаш да го видиш. — Алън за миг се замисли, но добави: — И мама ще дойде скоро.

Шон сякаш изпадна в дълбок размисъл при тези думи, но накрая само поклати отрицателно глава. При това движение възглавницата под него леко прошумоля.

— Не, няма да дойде. Много е заета.

— Толкова заета, че няма да дойде да те види? — не можеше да повярва шерифът.

— Да. Много е заета. На мама й идва на гости Кралят. Затова повече не ме пуска в стаята си. Заключва вратата, слага си тъмните очила и чака да дойде Кралят.

Алън си спомни за госпожа Раск в мига, когато я разпитваха от щатската полиция. Говореше бавно и несвързано. На масата до нея стояха слънчеви очила. Сякаш не можеше да се раздели с тях — едната й ръка постоянно ги докосваше. От време на време тя рязко я дръпваше — сякаш се страхуваше някой да не обърне внимание какво точно прави, — но после, само след няколко секунди ръката се връщаше отново при очилата. Тогава той си беше помислил, че държането й се дължи или на изживения шок, им по-скоро на въздействието на някакво успокоително. Но сега започваше да се чуди дали причината не е друга. Питаше се и дали не си струва да продължи в тази посока, вместо да разпитва Шон за Брайън. А може би двете неща бяха свързани?

— Вие май не сте истински магьосник — разкри го Шон. — Да не сте полицай?

— Ъ-хъ.

— Да не би да сте от щатската полиция? От онези със сините коли, които карат много бързо?

— Не, аз съм местният шериф. Обикновено карам кафява кола с по една звезда от двете страни, крято наистина се движи много бързо, но днес по изключение съм със старо комби, дето все забравям да го продам — усмихна се Алън. — Виж, то е много бавно.

Това обаче предизвика известен интерес.

— А защо не си карате кафявата полицейска кола?

„И така, излиза, че няма да те питам нито за Джил Мизлабурски, нито за брат ти — помисли си шерифът. — Джил не знам, но с Брайън нещата сигурно са били много зле.“

— Да ти кажа честно, вече забравих. Днес беше дълъг ден.

— Вие като шерифа от „Млади стрелци“ ли сте?

— Ъ-хъ. Нещо такова.

— Двамата с Брайън си взехме под наем касетата с филма и го изгледахме. Беше най-страхотното нещо, което можеш да си представиш. Искахме да гледаме и „Млади стрелци II“ когато го даваха на „Вълшебния фенер“ в Брайтън миналото лято, но мама не ни пусна, защото бил забранен за деца. Не ни пускат да гледаме забранени филми. Само понякога татко ни разрешава да ги гледаме на видеото вкъщи. Двамата с Брайън много харесвахме „Млади стрелци“ — повтори Шон, но в същия миг погледът му се помрачи. — Но това беше, преди той да получи снимката.

— Коя снимка?

За пръв път по лицето на момчето се изписа вълнение. Сякаш изведнъж се беше изпълнило с някакъв непреодолим ужас.

— Снимката с бейзболиста. Една много специална снимка на бейзболист.

— Така ли? — спомни си Алън за броя на „Плеймейт“, който беше открил в стаята на самоубилото се момче и снимките с бейзболисти вътре — Брайън им викал „далавераджийчета“. — Той обичаше да събира снимки на бейзболисти, нали, Шон?

— Да. Така и той го хвана в ръцете си. Сигурно с всеки различен човек използва и различен начин да го хване.

Шерифът се наведе напред.

— Кой по-точно, Шон? Кой го е хванал в ръцете си?

— Брайън се самоуби. Видях го как го направи, бях в гаража.

— Знам. Съжалявам.

— Отзад от главата му излизаше нещо гадно. Не беше просто кръв. Нещо друго. Жълтеникаво.

Алън не знаеше какво да каже. Сърцето му биеше силно в гърдите, устата му беше пресъхнала, сякаш беше прекарал няколко дни в пустинята, а стомахът му се преобръщаше. В съзнанието му кънтеше името на собствения му син, сякаш посред нощ нечии обезумели ръце бяха забили камбаните на умряло.

— Иска ми се да не го бе направил — продължи Шон. Гласът му звучеше странно спокойно, но изведнъж в окото му се показа сълза, която нарастваше, нарастваше, докато не се пукна като балон и не потече по гладката му буза — Няма да гледаме двамата заедно „Млади стрелци II“, когато го пуснат на видеокасетки. Ще трябва да го гледам сам, но без Брайън и неговите тъпи шеги няма да е толкова забавно. Сигурен съм.

— Ти обичаше брат си, нали? — прекъсна го малко неловко Алън, като в същото време протегна ръка между пръчките на леглото. Малката ръка на Шон Раск пое неговата и пръстите му я стиснаха. Ръчичката на момчето беше гореща. И малка. Много малка.

— Да. Брайън искаше да стане питчър в отбора. Казваше, че щял да се научи да мята топката като харпун, също както го прави Майк Бодикър. Но сега вече няма да може. Каза ми да не го доближавам, иначе съм щял и аз да си изпатя. Аз се разплаках. Бях уплашен. Не беше на филм. Всичко ставаше в нашия гараж.

— Знам — рече Алън. Пред очите му отново се показа колата на Ани. Натрошените стъкла. Големите локви почерняла кръв по седалките. Това също не беше филм. Мъжът заплака. — Знам, момчето ми.

— Той поиска от мен да му обещая едно нещо и аз му го обещах. И ще спазя обещанието си. Ще го спазвам до края на живота си.

Алън избърса лицето си със свободната си ръка, но сълзите упорито отказваха да спрат. Ето това момче лежеше пред него, беше толкова пребледняло, че кожата му едва се отличаваше от цвета на възглавницата; това същото момче бе видяло с очите си как брат му се самоубива, беше видяло как мозъкът му се разплисква по стената на гаража, а къде беше майка му? Чакала да й дойде на гости Кралят. Шон беше казал: „Заключва вратата, слага си тъмните очила и чака да дойде Кралят.“

— Какво му обеща, синко?

— Исках да му се закълна в мама и татко, но той не ми позволи. Каза, че трябвало да се закълна в своето собствено име. Защото той я бил хванал и нея. Според Брайън той хващал в ръцете си всеки, който се е клел в името на някой друг. Така че се заклех в собственото си име, но дори и тогава брат ми пак натисна спусъка и си гръмна главата. — Лицето на Шон се обля в сълзи, но погледът му продължаваше да бъде все тъй сериозен. — Не беше само кръв, господин шериф. Имаше и нещо друго. Нещо жълтеникаво.

Алън стисна ръчичката му.

— Знам, Шон. Какво искаше брат ти да му обещаеш?

— Ако ви кажа, може би Брайън няма да отиде в рая.

— Разбира се, че ще отиде. Имаш думата ми на шериф.

— Шерифите винаги ли удържат на думата си?

— Винаги, когато я дават на малки момченца, които лежат в болница — увери го той. — В подобни случаи никой шериф не може да не удържи на думата си.

— А ако я престъпят, в ада ли отиват?

— Да — кимна Алън. — Точно така. Ако я престъпят, отиват право в ада.

— А вие ще се закълнете ли, че ако ви кажа, Брайън пак ще отиде в рая? Ще се закълнете ли в собственото си име?

— В собственото си име — сложи ръка на сърцето си шерифът.

— Добре тогава — съгласи се Шон. — Брайън ме накара да му обещая никога да не стъпвам в новия магазин, от който той си беше купил онази специална снимка с бейзболиста. Той си мислеше, че на нея е сниман Санди Коуфакс, но не беше той. Беше друг играч. А снимката беше стара и мръсна, но мисля, че той не можеше да го разбере.

Шон замълча за малко, замисли се, но продължи със спокойния и благ гласец:

— Веднъж се върна вкъщи с ръце, целите в кал. Изми ги, а по-късно го чух да плаче в стаята си.

„Чаршафите — сети се Алън. — Чаршафите на Уилма. Значи е бил Брайън.“

— Каза, че „Неизживени спомени“ било отровно място, а той бил отровен човек и аз никога не трябвало да ходя при него.

— Брайън ти го е казал? Брайън ти е казал нещо за „Неизживени спомени“?

— Да.

— Шон… — понечи да го попита нещо, но замълча. Имаше чувството, че се е превърнал в електрическа жица и го пронизва ток с високо напрежение.

— Какво?

— Майка ти… дали и тя си е купила слънчевите очила от „Неизживени спомени“?

— Да.

— Тя ли ти го каза?

— Не, но знам, че ги е купила оттам. Тя си слага слънчевите очила и по този начин извиква Краля при себе си.

— Кой Крал, Шон? Знаеш ли?

Момчето го погледна недоумяващо, сякаш беше казал най-невероятната глупост на света.

— Елвис. Той е Кралят.

— Елвис — повтори Алън. — Че кой друг наистина?

— Искам баща си.

— Знам, сладурче. Само още няколко въпроса и ще те оставя. Ще поспиш и като се събудиш, баща ти ще е тук. Шон, Брайън каза ли ти кой е отровният човек?

— Да, господин Гонт. Собственикът на магазина. Той е отровният човек.

Сега пък Алън се сети за Поли — за Поли, когато казваше след погребението: „Според мен това беше просто единственият начин да си намеря истинския лечител… Доктор Гонт. Доктор Лийлънд Гонт.“

Спомни си за малкия сребърен амулет, който тя си беше купила от „Неизживени спомени“, как го беше извадила от чантата си и му го беше показала… но в мига, когато той понечи да го поеме, ръката й изведнъж го беше закрила. Тогава за пръв път видя подобно изражение у Поли, едновременно на подозрение и на наранено чувство за собственост. Тъничкият й гласец прозвуча писклив, треперещ и плачлив — нещо, което също не беше забелязвал никога у нея. „На никого не му е леко да открие, че лицето, което си е мислил, че обича, се е оказало само маска… Как можа да си помислиш да ме измамиш?… Как можа!“

— Какво си и казал! — промълви той, без дори да си даде сметка, че говори на глас. Както и че е стиснал в ръка а от пръчките на леглото и бавно я върти между свитите си пръсти. — Какво си й казал? И как, по дяволите, си я накарал да ти повярва?

— Господин шериф, добре ли сте?

Той се овладя и ръката му се отлепи от пръчката.

— Да… нищо ми няма. Сигурен си, че Брайън ти е казал за господин Гонт, така ли, Шон?

— Да.

— Благодаря ти — надвеси се Алън над момчето, стисна ръката му и го целуна по хладната и пребледняла буза. — Благодаря ти, че говори с мен — каза и стана от стола.

Имаше една работа, която вече цяла седмица си повтаряше, че трябва да свърши, но все нещо го задържаше в последния момент — да се отбие в магазинчето на новоустановилия се в Касъл Рок търговец. Не ставаше дума нито за сериозно запознанство, нито да купува нещо; просто да му се обади, да го посрещне с добре дошъл от името на целия град, да го осведоми накратко какви са процедурите, ако има неприятности. Често се беше сещал за това си намерение, веднъж дори беше минал покрай магазина, но кой знае защо така и не се беше наканил да влезе вътре и да се разговори със собственика. Чак днес, покрай случая с Поли, Алън бе започнал да се чуди дали господин Гонт няма пръст в цялата работа, но вече като че ли беше късно — лайната се бяха изсипали върху вентилатора, тъй да се каже, а в същото време той се оказваше с вързани ръце на трийсет километра от града, за чиято сигурност трябваше да се грижи.

„Дали не ме държи нарочно настрана? Дали, без да знам, не съм стоял през цялото това време настрана?“

Във всеки друг момент подобен въпрос би му се сторил смешен, дори глупав, но точно сега, точно в тази спокойна, сенчеста стая той му изглеждаше повече от уместен.

Внезапно си каза, че на всяка цена трябва да се върне в Касъл Рок. Трябваше да се върне, и то незабавно.

— Господин шериф?

Алън се обърна към Шон.

— Брайън каза и нещо друго — добави момчето.

— Наистина ли? И какво беше то, Шон?

— Брайън ми каза, че господин Гонт изобщо не бил човек.

10

Алън излезе в коридора и се насочи към вратата, над която с големи букви беше изписано: „ИЗХОД“. Ходеше на пръсти и с ужас очакваше как всеки момент заместничката на госпожица Хендри ще му кресне в гърба. Но единственото лице, с което имаше случай да се разговори, беше някакво малко момиченце, застанало на вратата на стаята си. Русите му коси бяха вързани на две големи опашки, спускаха се на раменете му и прикриваха избелялата розова пижама, а ръцете му държаха някакво одеяло. Като го гледаше колко е изтъркано, Алън си каза, че това одеяло сигурно не е кое да е, ами най-любимото на света. Момиченцето беше босо, панделките около плитките му бяха вързани накриво, а изпитото му личице почти се изгубваше под огромните очи, които наблюдаваха непознатия. Ако се вярваше на изражението на това пребледняло личице, трудно беше да си представи, че някъде по земята има по-нещастен човек от това дете.

— Ти носиш пистолет — отбеляза момиченцето.

— Вярно е.

— И баща ми си има пистолет.

— Наистина ли?

— Да, и то по-голям от твоя. По-голям от целия свят, ако искаш да знаеш. Ти да не си някой караконджул?

— Не, сладурче — поклати глава Алън, но неволно си помисли как тази вечер караконджулите са си дали среша в собствения му дом.

Бутна вратата в дъното на коридора, слезе по стълбите на долния етаж, бутна още една врата и излезе навън, за да се потопи в здрача, изпреварил с някоя и друга минута знойната лятна вечер. Забърза по посока на паркинга. На запад, по посока на Касъл Рок прогърмяваше и се усещаше да наближава буря.

Алън отключи вратата, влезе в старото комби и откачи от мястото му микрофона на радиостанцията си.

— Тук първи, тук първи, искам базата. Предавам.

Но му отвърна само шумотевицата по развалената връзка.

Проклета буря.

„А може би главният караконджул нарочно я е предизвикал“ — прошепна му някакъв глас. Алън вече не бе в състояние да отхвърли тази мисъл с усмивка.

Опита отново, но в слушалките друг отговор не се получи, затова потърси щатската полиция в Оксфорд. Този път връзката беше чудесна. Човекът от другата страна му съобщи, че в района на Касъл Рок се е развихрила магнитна буря и връзките с града са били прекъснати. Дори телефоните работели само когато си пожелаели.

— Ще се свържете с Хенри Пейтън и ще му наредите от мое име да задържи човек на име Лийлънд Гонт. За начало ще го счетем за необходим за следствието свидетел. Името му е Гонт. Г като „генерал“. Записахте ли? Край.

— Записвам дума по дума, шерифе. Гонт, Г като „генерал“. Край.

— Кажете му, че Гонт може да се окаже подстрекател към убийствата на Нети Коб и Уилма Джърсик. Край.

— Записах. Край.

— Това е всичко. Край.

Той остави микрофона на мястото му, запали двигателя и потегли към Касъл Рок. Преди да излезе от Бриджтън, се спря на паркинга пред един магазин от веригата „Червена ябълка“ и използва телефона, за да позвъни в службата си. Отсреща се дочуха две прещраквания, след което нечий записан на лента глас му съобщи, че номерът, който търси, е временно изключен от централата.

Затвори и бързо се върна при колата си. Този път тичаше. Преди да излезе от паркинга и да се включи в шосе № 117, Алън включи сигналната лампа и я постави покрива на комбито. Не беше изминал и два километра, когато старият форд, колкото и да се тресеше и да дрънчеше, вече беше вдигнал сто и двайсет километра в час.

11

Ейс Мерил се завърна в Касъл Рок заедно с падащия мрак.

Светкавиците се стрелкаха из простора над главата му и пронизваха с огнените си шишове безпомощната земя, а той караше своя шевролет по Касъл Стрийм Бридж, смъкнал прозорците, защото дъждът още не беше завалял, а от горещина едва се дишаше.

Ейс беше мръсен, уморен и ядосан. Въпреки бележката, която беше получил, бе обиколил още три от местата, обозначени на картата, и пак не му се щеше да повярва какво точно му се беше случило. С две думи не искаше да повярва, че са го изиграли. На всяко от трите места беше открил по един плосък камък и под камъка метална кутийка. В две от тях имаше още от онези мръсни рекламни купони, а в третата, намерена в блатистата земя зад фермата на Страутови, се мъдреше само някаква си стара химикалка. На нея беше нарисувана жена с прическа, каквито са носели през четиридесетте. Беше облечена в бански костюм, също модел от четиридесетте, ако се съдеше по формата му на туба за бензин. Като се обърнеше химикалката надолу, банският костюм изчезваше.

Голямо съкровище, няма що!

Беше потеглил с колата си към Касъл Рок и беше надул газта докрай. Погледът му беше като на обезумял, а дънките му бяха изкаляни до коленете, но това нямаше значение. Значение имаше единствено Алън Пангборн, който трябваше да умре. После Ейс щеше да си вдигне чуковете и да се измете на западния бряг — както трябваше да го е сторил още отдавна. Ако убиеше шерифа, може би щеше да някакви пари у него, а може би нямаше. Така или иначе, едно беше сигурно: това копеле щеше да умре, и то да умре по болезнен начин.

Едва пет километра преди моста Ейс се сети, че не носи оръжие. Беше опитал да свие някой от автоматичните пистолети в кембриджкия гараж, но оня проклет касетофон се беше включил и му беше изкарал акъла. Но това не му пречеше да разбере къде са пистолетите.

Точно така.

Колата мина по моста… и трябваше да спре на пресечката на главната улица с алеята към воденицата, въпреки че по всички правила той имаше предимство.

— Какво, по дяволите, става? — изруга под носа си.

Долната главна улица се беше превърнала в същинско бойно поле, из което се стрелкаха полицейски коли, светлини, телевизионни екипи, както и тук-там — групички безмълвни зяпачи. Бойните действия като че ли се развиваха най-вече около сградата на местната администрация. Сякаш на градските съветници изведнъж им беше хрумнало да устройват карнавали.

Но Ейс ни най-малко не се вълнуваше от това какво става в Касъл Рок: ако ще целият град да го покосеше чума или пък някой да го вдигнеше във въздуха, това него не го засягаше. Интересуваше го само проклетият скалп на онзи кучи син Пангборн; той трябваше да го овеси около колана си и нищо друго. Но как да успее, след като полицията в щата Мейн, до последното ченге, се беше скупчила около бюрото на шерифа?

Но отговорът дойде от само себе си. „Господин Гонт ще измисли нещо вместо мен. Той държи цялата необходима артилерия и няма как да не знае за какво да я използва. Трябва да се отиде при него.“

Ейс погледна в огледалото за обратно виждане и забеляза, че от другата страна на моста се задават още сини светлини. Още ченгета… „По дяволите, какво се е случило този следобед?“ — пак си помисли той, но това беше въпрос, на които спокойно можеше да потърси отговора друг път… или ако се наложеше, изобщо да не си прави труда. Сега си имаше друга работа, трябваше да я свърши, а ако не се махнеше навреме от пътя, идващите отзад коли можеха да му попречат.

Ейс зави по алеята към воденицата, после кривна вдясно в улицата с кедровите дървета, заобиколи централната част на града и отново излезе на главната улица. Спря за момент пред светофара, погледна още веднъж към сините светлини в подножието на хълма и паркира пред витрината на „Неизживени спомени“.

Излезе от колата, пресече улицата и прочете табелката на прозореца. За момент изпадна в пълно отчаяние — това не го беше очаквал. Не се нуждаеше само от пистолет, трябваше му и малко от онзи, другия барут, който господин Гонт пазеше за него. Но след това се сети за служебния вход. Заобиколи ъгъла на улицата, без да обръща внимание на яркожълтия пикап, паркиран на двайсет-трийсет метра нагоре по улицата, нито на човека в него (Бъстър беше седнал на мястото на шофьора), който през цялото време го наблюдаваше. Щом влезе в прохода, Ейс се блъсна в някакъв мъж, нахлупил шапка от туид ниско над очите си.

— Ей, гледай къде вървиш, татенце — викна му Мерил.

Непознатият с шапката вдигна глава, оголи зъби и изръмжа насреща му. В същия миг ръбата му извади от джоба автоматичен пистолет и го насочи към него.

— Не се заяждай с мен, приятел, да не хапнеш и ти малко олово.

Ейс вдигна ръце и отстъпи крачка назад. Другият не се беше изплашил ни най-малко; но го беше учудил, и то силно.

— Не мен, господин Нелсън. Аз си нямам вземане-даване с вас.

— Така си е — съгласи се мъжът с шапката и между другото попита: — Случайно да си виждал оня гъзоблизе Джюът?

— Ъ-ъ… оня от училището ли?

— От средното училище, точно така… ти да знаеш друг с това име в града? Я се стегни, за Бога!

— Не бях в града, чак сега идвам — отвърна предпазливо. — В интерес на истината, никого не съм виждал, господин Нелсън.

— Както и да е, ще го намеря и ще го превърна в една жалка торба с лайна, така да знаеш. Да ми убие папагала и да се подиграва с майка ми. — Присви очи Джордж Т. Нелсън и допълни: — Тази вечер съветвам всички да стоят далеч от мен.

Ейс послуша съвета му.

Другият мъж прибра пистолета в джоба си и изчезна зад ъгъла. По походката му човек можеше да отсъди, че наистина са го направили на маймуна и има за какво да си връща. Мерил постоя още малко с ръце, вдигнати високо над главата. Господин Нелсън бе учител по трудово обучение в гимназията. Ейс винаги го беше смятал за един от онези хора, за които се казва, че и на мравката правят път, но сега явно трябваше да си промени мнението. Освен това не му беше трудно да разпознае пистолета: предната нощ сам беше докарал цял сандък точно такива от Бостън.

12

— Ейс! — зарадва се господин Гонт. — Идваш тъкмо навреме.

— Трябва ми пистолет — мина по същество той. — Както и от първокласния прашец, ако още ти е останало.

— Да, да… за всичко ще му дойде времето. Ще ми помогнеш ли с тази маса, Ейс?

— Ще убия Пангборн — продължи Ейс. — Открадна ми проклетото съкровище и аз ще го убия.

Господин Гонт го изгледа с плоските си, жълти очи, сякаш беше котка, дебнеща мишка… и в този миг той наистина се почувства като жалка мишка.

— Не ми губи времето с неща, които вече знам — предупреди го търговецът. — Ако искаш помощта ми, Ейс, най-добре ти сега да ми помогнеш.

Ейс хвана масата за единия край и двамата я прибраха вътре в склада на магазина. Господин Гонт се наведе и от земята някаква табела, на която пишеше:

„ТОЗИ ПЪТ НАИСТИНА Е ЗАТВОРЕНО“.

Постави я на вратата и заключи. Вече завърташе ключа, когато Ейс се усети, че всъщност табелата не беше закачена с нищо, което да я държи: нямаше нито кабарчета, нито скоч — нищо! Но тя все пак си беше останала на вратата.

Погледът му се спря на сандъка с автоматичните пистолети и кутиите с патрони. Бяха останали само три пистолета и три комплекта амуниции.

— Свети Боже! Къде изчезнаха останалите?

— Търговията вървеше тази вечер, Ейс — похвали се господин Гонт, доволно потривайки ръце. — Вървеше, и то много добре. А сега ще потръгне още по-добре. Имам работа за теб.

— Но нали ти казах! — прекъсна го Мерил. — Шерифът ми открадна…

Без дори да го е видял да мръдне, Лийлънд Гонт вече се беше нахвърлил отгоре му. Дългите му, грозни ръце се вкопчиха в тениската му и го вдигнаха във въздуха като перце. От устата на Ейс се изтръгна вик на изненада и уплаха. Ръцете, които го държаха, сякаш бяха от стомана. Господин Гонт го вдигна високо над главата си, а мъжът гледаше отгоре пламналото му като огън лице и нямаше представа как се е озовал там. Въпреки обзелия го ужас успя да забележи пушека — или може би парата, — която изпускаха ушите и ноздрите на господин Гонт. Сякаш имаше пред себе си дракон, приел човешки образ.

— Ти на мен НИЩО не ми казваш! — изкрещя му насреща търговецът. Езикът му се показа между грамадните му като надгробни камъни зъби и Ейс забеляза, че при върха си се раздвоява — като език на змия. — Аз на теб казвам ВСИЧКО! Ще мълчиш, когато имаш пред себе си възрастни хора, Ейс, защото те знаят по-добре! Ще мълчиш и ще ме слушаш! Ще мълчиш и ще ме слушаш! ЩЕ МЪЛЧИШ И ЩЕ МЕ СЛУШАШ!

Той го завъртя два пъти около главата си, както би се развъртял някой пехливанлия по панаирите, за да събере очите на зрителите, и го запокити към отсрещната стена. От удара в главата му избухнаха фойерверки. Погледът му се проясни, а насреща му стоеше все същият ужасяващ Лийлънд Гонт, който се беше надвесил над лицето му, скърцаше зловещо със зъби и изпускаше пара.

— Не! — изкрещя Ейс. — Не, господин Гонт, моля ви! НЕ!

Ръцете се бяха превърнали в орлови нокти, които пред очите на нещастника се издължаваха и изостряха… или пък са си били такива от самото начало? „Може би са си били такива от самото начало, а просто аз не съм ги забелязал.“

Ноктите разкъсаха тениската му, а димящите ноздри облъхнаха изплашеното му лице.

— Готов ли си да ме изслушаш, Ейс? — попита господин Гонт. При всяка дума горещи вълни блъсваха нещастника в лицето. — Готов ли си или да разпоря евтините ти черва, които на нищо не могат да устискат, и да свърша веднъж завинаги с теб?

— Да! — проплака Ейс. — Искам да кажа не! Ще слушам!

— Ще бъдеш ли моето послушно момче за всичко? Ще изпълняваш ли заповедите ми?

— Да!

— Даваш ли си сметка какво ще ти се случи, ако не го направиш?

— Да! Да! Да!

Направо ми се повдига от теб, Ейс — заключи търговецът, — но точно това харесвам у хората. — Блъсна го той отново в стената. Ейс се отпусна безпомощно надолу и застана на колене, опитвайки се да успокои дишането си. Погледът му шареше по прашния под. Страхуваше се да погледне чудовището право в очи.

— Само да си помислиш да направиш нещо против волята ми, Ейс, ще се погрижа да се запознаеш с всички изненади на ада. Ти ще си получиш твоя шериф, за това не се тревожи. Но засега той е извън града. А сега стани.

Ейс се изправи бавно на крака. Главата му продължаваше да кънти, тениската му висеше жалко на парцали.

— Нека те попитам нещо — възвърна присъщата си любезна усмивка господин Гонт, която като че ли не изглеждаше неуместна. — Ти харесваш ли това малко градче? Обичаш ли го? Окачил ли си си снимки по стените на скапаната си барака, за да ти напомнят за отминали дни, когато пчелите жилеха, а кучетата хапеха?

— Със сигурност не — отговори му Ейс, който още не можеше да се успокои. Гласът му звучеше на приливи отливи — ту силен, ту слаб, в зависимост от туптенията на сърцето му. Трябваха му невероятни усилия, за да успее да се изправи и да се задържи на краката си, които сякаш бяха омекнали. За всеки случай се беше облегнал на стената и внимателно наблюдаваше господин Гонт.

— Би ли ти се сторило твърде ужасяващо, ако поискам от теб, докато чакаш шерифа да се върне, да изтриеш тази малка паланка от лицето на земята?

— Тази дума ми е непозната — опита се да се измъкне той.

— Не се и съмнявам, че е така. Но мисля, че прекрасно разбра какво имам предвид. Нали, Ейс?

Мерил се замисли за миналото. Върна се години назад във времето, когато четирима сополанковци го бяха измамили него и приятелите му (в онези дни имаше приятели или поне беше в разумна близост с някои момчета като него) и им бяха измъкнали изпод носа нещо, на което Ейс много държеше. По-нататък той и приятелите му бяха спипали един от сополанковците — Горди Лашанс — и го бяха пребили от бой, но това вече нямаше никакво значение. Сега Лашанс беше известен писател и живееше в другия край на щата, където навярно си бършеше задника с десетдоларови банкноти. Как се беше получило така, че сополанковците бяха победили, не знаеше, но знаеше, че оттогава с него самия нищо не вървеше. Късметът му бе изневерил. Вратите, които тогава стояха отворени за него изведнъж започнаха една но една да се затварят. Постепенно разбра, че нито той е някой цар, нито царството му е Касъл Рок. И ако навремето беше имал основания да си мисли тъкмо обратното, то щастливите дни свършиха с онзи Празник на труда — тогава беше на шестнайсет години — когато сополанковците ги бяха лишили него и приятелите му от онова съкровено нещо, което по право си беше тяхно. До деня, когато Ейс можа да влезе в „Кроткия Тигър“ и да си поръча легално нещо за пиене, беше извървял целия път от царските почести до редническия чин във войската, беше останал дори без униформа и трябваше постоянно да пълзи, защото се намираше на вражеска територия.

— Мразя това място. Вони ми на клозет — заяви той на Лийлънд Гонт.

— Добре — изрече търговецът. — Много добре. Имам един приятел — паркирал е колата си малко нагоре по улицата и ще ти помогне в начинанието, Ейс. Ти ще си получиш твоя шериф… ще си получиш и целия град. Не ти ли звучи добре?

Погледът му беше уловил този на Ейс и не го изпускаше нито за миг. Мерил стоеше насреща му със скъсаната си тениска и както си стоеше, тъй и започна на свой ред да се усмихва. Дори главата беше престанала да го боли.

— Да — съгласи се той. — Звучи ми страшно добре.

Господин Гонт бръкна в джоба на дрехата си и извади найлоново пликче, пълно с бял прах. Подаде му го.

— Има много работа за вършене, Ейс.

Пое пликчето, но погледът му така и не се откъсна от този на господин Гонт. Струваше му се, че започва да вижда какво се крие зад него.

— Прекрасно — каза. — Готов съм.

13

Бъстър гледаше как и последният човек, който беше влязъл в служебния проход, на свой ред излиза. Тениската му висеше на парцали, а в ръцете си непознатият носеше някакъв сандък. Освен това от дънките му се показваха дръжките на два автоматични пистолета.

Изведнъж разпозна човека пред себе си и изплашено отдръпна назад. Та това беше Джон „Ейс“ Мерил и защо именно той се беше запътил към пикапа с този сандък?

Ейс почука на стъклото.

— Отвори задната врата, татенце. Имаме работа да вършим.

Смъкна прозореца.

— Махай се оттук! Махай се, негодник такъв! Или ще извикам полиция.

— Ама, че късмет извадих с теб! — изсумтя недоволно Ейс.

И измъкна един от пистолетите, завтъкнати в панталона му. Бъстър замръзна на мястото си, но за негово успокоение Мерил му подаде оръжието през прозореца с дръжката напред. Съветникът запремига, сякаш недоумяваше какво става.

— Взимай — тросна му се нетърпеливо Ейс — и ми отвори задната врата. Ако наистина не разбираш кой ме е пратил, значи наистина си толкова тъп, колкото изглеждаш — протегна другата си ръка и погали перуката му. — Косата ти ми харесва — усмихна се подигравателно. — Направо е прекрасна.

— Стига толкова — прекъсна го Бъстър, но гневът в гласа му се беше изпарил. „Трима добри люде могат да създадат доста главоболия — беше казал господин Гонт. — Ще ти пратя някого.“

Но Ейс? Ейс Мерил! Та той беше престъпник!

— Виж — сопна му се Ейс, — ако смяташ да обсъждаш подготовката с господин Гонт, най-добре ще е да се срещнеш с него. Но както добре виждаш — прокара пръсти по висящите парчета плат от тениската си, оголващи гърдите и корема му, — днес настроението му не е особено добро.

— Значи ти трябва да ми помогнеш да се отърва от Тях? — попита Бъстър.

— Точно така. Ще превърнем този град в огромна скара за печене — вдигна той сандъка от земята. — Макар че аз самият не виждам какво толкова можем да направим само с една кутия фишеци. Според него ти си знаел по-добре.

Съветникът на свой ред започна да се усмихва. Стана от мястото си, отиде до дъното на пикапа и дръпна плъзгащата се врата.

— Мисля, че наистина знам. Качвайте се, господин Мерил. Имаме да изпълняваме поръчки.

— Да започнем с гаража — предложи той все така усмихнат.

Глава трета

1

Преподобният Уилям Роуз, който беше застанал за пръв път зад катедрата на Обединената баптистка църква в Касъл Рок през май 1983 година, бе дълбоко религиозен човек; в това никой не се съмняваше. За нещастие той притежаваше в същото време и забележителна вътрешна енергия, както и известна доза лукавство, което проявяваше понякога по своя си странен и леко жесток начин; но най-лошото у него беше, че е изключително популярен сред паството си. Още първата му проповед като наставник на баптисткото стадо беше знак, че тепърва се задава нещо ново. Беше озаглавена „Защо католиците ще вървят в Ада?“. Оттогава насам преподобният бе поддържал все същия дух, което само му печелеше популярност сред паството. Католиците, както той не пропускаше да им напомни, бяха богохулни, заблудени създания, които 6оготворят не Исус, а жената, избрана да Го носи. Беше ли тогава чудно, че по толкова други въпроси от вярата те си оставаха все тъй склонни да грешат?

Преподобният обясняваше на стадото си как по време на Инквизицията католиците били довели до съвършенство науката за изтезанията; как инквизиторите били горили истински праведните християни и как наречените от самия него „церемонии по опушване на скара“ продължавали до самия край на деветнайсети век, когато с героични усилия протестантите (и най-вече баптистите) ги спрели веднъж завинаги; как поне четиридесет римокатолически папи от различни епохи били влизали в плътски грях с родните си майки, сестри, че дори и с незаконородените си дъщери, а Ватикана бил построен със златото, отнето от мъчениците-протестанти и от нещастните им сънародници.

Подобни безсмислени бръщолевения не представляват нещо ново за католическата църква, на която й се е налагало да се справя с всевъзможни ереси в продължение на векове. Повечето свещеници или изобщо не биха им обърнали внимание, или дори биха успели с лека и безобидна ирония да обърнат всичко в своя полза. Но отец Джон Бригъм не беше от онези, които можеха с лека ръка да подминат подобни предизвикателства. Дори напротив. Той бе ирландец, злонравен и кривокрак, напълно лишен от чувство за хумор, не можеше да търпи около себе си глупаци, особено когато са наперени като преподобния Роуз.

Беше понасял мълчаливо крясъците на Роуз по адрес на католиците в продължение на една година, но най-накрая изгуби търпение и реши от собствения си амвон да го нареди, както си знае. Проповедта му, изпълнена с плоски намеци и тъпи изводи, беше озаглавена „Греховете на преподобния Уили“. В нея баптисткият свещеник бе наречен „псалмопеещо човекоподобно магаре, което си мисли, че Били Греъм ходи по водата, а Били Съндей седи от Дясната страна на Господа Отец“.

Още същия ден, неделя, преподобният Роуз и четирима от най-яките му църковни настоятели посетиха отец Бригъм. Според думите им били смаяни и разгневени от обидите, които той бил казал по техен адрес.

— Трябва да сте доста нагли, за да искате от мен да си меря приказките — отвърна им отецът, — след като цяла сутрин сте напявали в църквата си как съм бил служил на вавилонската курва.

При това обвинение иначе бледото лице на преподобния Роуз порозовя от възмущение, като розовината достигна чак плешивото му теме. Никога не бил говорил за никаква вавилонска курва — осведоми го той, — само на няколко пъти бил споменавал за римската курва и ако обувките му ставали, както той поетично се изрази, защо отец Бригъм просто не си ги сложел и не тръгнел с тях по улицата.

Отец Бригъм излезе от дома си със свити юмруци, заплашително се обърна към досадника:

— Ако искаш да обсъдим въпроса, приятел, само кажи на гестаповчетата си да стоят настрана и ще ти обясня всичко, както си му е редът.

Преподобният Роуз, който беше поне седем-осем сантиметра по-висок от него, но му отстъпваше с десетина кила, отстъпи крачка назад и презрително му се усмихна.

— Няма да си цапам ръцете аз.

Един от църковните настоятели се оказа Дон Хемфил. Беше едновременно по-висок и по-тежък от свещеника-побойник.

— Аз ще пообсъдя въпросите с теб, ако настояваш — обади се той. — Ще помета тротоара с папоблизкия ти, ирландски гъзец.

Двама от другите настоятели, които знаеха, че Дон като нищо може да изпълни заканата си, се намесиха тъкмо навреме и го възпряха… но войната вече беше обявена.

До този октомври всичко беше sub rosa — военните действия се ограничаваха с вицове на етническа основа, злонамерени забележки, поднесени на дамските събирания, сбивания в училище между децата на двете враждуващи страни, но най-вече риторични словоизлияния по времена неделната служба. Ако се вярва на учебниците по история, именно в неделя, деня, отреден на мира, са започвали повечето войни. От време на време се случваха и грозни инциденти — например да се мятат яйца в енорийската зала по време на бала на баптистката младеж, или пък някой заблуден камък да разбие прозореца на енорийския свещеник, — но дори и след тях враждата продължаваше да се води най-вече с думи.

Както всички воини, така и тази си имаше своите атаки и примирия, но с времето отношенията между двете страни се обтягаха все повече и повече, особено след като Сестрите на Изабела обявиха, че имат намерение да проведат „Вечер в казиното“. По времето, когато преподобният Роуз получи по пощата визитната картичка, в която някой го беше нарекъл „баптистка мишка-пишка“, вече на всички беше ясно, че сблъсъкът е неизбежен, а циничната бележка, изпратена до баптисткия свещеник, само доказваше, че ще бъде и далеч по-жесток, отколкото се предполагаше в началото — пуританска му работа, би казал някой. Огънят беше стъкмен, оставаше само някой да драсне клечката кибрит и всичко да лумне в пламъци.

Ако имаше някой, подценил истинските опасности, които криеше ситуацията, то това беше отец Бригъм. Той много добре знаеше, че баптистките му противници няма да харесат идеята за „Вечер в казиното“, но му беше трудно да разбере колко дълбоко е настроен срещу хазарта баптисткият проповедник, особено срещу хазарта, поддържан от самата църква. Защото не знаеше, че бащата на „парахода“ Уили е бил заклет комарджия, че често е напускал с цели дни и седмици семейството си, за да задоволява страстта си към играта, че най-накрая се е застрелял в едно от страничните помещения на танцова зала, защото предната нощ е изгубил всичко на зарове. Но пък и тъжната истина за отец Бригъм беше, че дори и да знаеше всички тези неща, той пак нямаше да се откаже от намеренията си.

Преподобният Роуз свика войските си под знамената. Ответът на баптистите щеше да бъде разгръщането на широка кампания против католическия проект чрез отворена кореспонденция с местния вестник (Уанда Хемфил, жената на Дон, пишеше почти всички писма), последвана от разлепянето из целия град на плакати, изобразяващи зарове и до тях самия Дявол. Бетси Виг, председателката на изпълнителния комитет на „Вечер в казиното“ и Велик регент на местния клон на Сестрите на Изабела от своя страна организира контраатака. За последните три седмици местният вестник започна да излиза в шестнайсет страници, за да може да побере всички материали по избухналите публични дебати (които повече заприличваха на крясъци по стадионите, отколкото на разумно споделяне на възгледи). Появяваха се все нови и нови плакати; които възможно най-бързо бяха откривани от враговете и сваляни от стените. Редакционната колегия на вестника призова двете страни към умереност, но апелът й не беше удостоен с внимание. Някои от най-запалените поддръжници на едната или другата идея всъщност правеха всичко за забавление; да се почувстваш изведнъж и ти отнесен от тази буря в чаша вода не беше за изпускане. Но с разгарянето на страстите нито на „парахода“ Уили му беше повече до смях, нито на отец Бригъм.

— Направо ми се повдига от тия пикливи, самодоволни писъмца! — избухна католическият свещеник пред очите ни изненадания Албърт Джендрън в деня, когато той му донесе позорното послание на враговете: „СЛУШАЙ ТИ НАБОЖНА СКУМРИЙО!“, намерено забито на в вратата на зъболекарския му кабинет.

— Представете си само: кучият му син да обвинява баптистите в подобно нещо! — плюеше наляво и надясно преподобният Роуз пред очите на не по-малко изненаданите Норман Харпър и Дон Хемфил. Беше Денят на Колумб и отец Бригъм се беше обаждал по телефона. Искаше да прочете дума по дума писмото за скумрията на преподобния Роуз, но той (съвсем в правото си да го стори, ако питате църковните настоятели), беше отказал да слуша.

Норман Харпър, който тежеше десет килограма повече от Албърт Джендрън и беше на ръст почти колкото него, сега се чувстваше неловко да слуша пискливия гласец на Роуз, но, разбира се, нямаше да му го каже.

— Ще ти кажа аз какво мисля по въпроса — прекъсна го той. — На дъртия ирландец му е станало тъпо за онова послание, което ти, Бил, получи у дома си и това е всичко. Дал си е сметка, че е отишъл твърде далеч. Казал си е, че ако някое от приятелчетата му получи същата помия като теб, хората няма да обвиняват само него.

— Е, няма да му мине номерът! — гласът на преподобния звучеше все по-пискливо и по-пискливо. — На никого паство не би му хрумнало да пише подобни мръсотии! На никого!

При последната дума гласът му изчезна напълно. Ръцете му се разтрепериха и свиха като в някаква нервна конвулсия. Норман и Дон се спогледаха и в очите им се четеше все същата неловкост и незнаене как да постъпят. Вече бяха обсъждали помежду си това ненормално поведение, което ставаше все по-присъщо на уважаемия Роуз, ако се вярваше на няколкото му подобни появи през изминалата седмица. „Вечерта в казиното“ се беше превърнала в злия демон на Бил, който не можеше да намери нито минутка покой. Двамата му сподвижници се страхуваха да не би, преди положението да се е поуспокоило, той да получи нервен пристъп.

— Няма за какво да се тревожиш толкова, Бил — опита се да го успокои Дон. — Ние знаем истината.

— Точно така! — възкликна преподобният Роуз и изгледа двамата с влажните си, неспокойни очи. — Да, вие знаете… вие двамата. И аз… аз също знам! Но останалите жители на града, а? Те знаят ли?

Не можеха да му отговорят.

— С удоволствие бих вързал този лъжлив идолопоклонник за релсите, за да мине влак върху него! — закрещя Уилям Роуз, стиснал ръце в юмруци и клатейки ги безпомощно, пред себе си. — За релсите! Как ми се ще да го видя! Какво ли не бих дал да го видя!

А в понеделник отец Бригъм вече беше позвънил, където трябва, за да съобщи на всички, които биха се заинтересували от „атмосферата на религиозен терор, възцаряваща се в Касъл Рок“. Канеше ги същата вечер на среща в дома си. Но понеже дойдоха много повече от предвиденото, се наложи е преместят в залата „Рицарите на Колумб“, която се намираше в съседство.

Бригъм започна да говори за писмото, което Албърт Джендрън бил открил заковано на вратата си — по всичко в изглеждало, че е било изпратено от „Загрижените баптисти в Касъл Рок“, — а след това разказа и за неуспешния си опит да се свърже с преподобния Роуз. Когато обаче съобщи и как въпросният Роуз от своя страна твърдял, че е получил подобно оскърбително писмо отстрана на „Загрижените католици в Касъл Рок“, публиката не се сдържа се разшумя… всички се разприказваха най-напред, за да изразят недоумението си, но после, за да дадат воля на гнева.

— Този човек е долен лъжец! — провикна се някой от дъното на залата.

Отец Бригъм направи някакъв жест с глава, за който не се разбра дали изразява съгласие или несъгласие.

— Нищо чудно, Сам, но не това е най-важното. Според мен най-важното е, че е луд.

Думите му бяха посрещнати с гробно мълчание. Хората се замисляха, тревожеха, но въпреки това можеше да усети как всеки един от тях вътрешно си отдъхва. „Луд“: за пръв път изговаряше на глас тази мисъл, която се въртеше в главата му от три дни насам.

— Не искам да се оставяме повече на някакъв си смахнат негодник само защото се смята за религиозен — продължи той. — Нашата „Вечер в казиното“ е безобидна и дори благотворна, пък каквото ще да мисли някой си преподобен параход Уили. Но имам лошото предчувствие, че след като той от ден на ден става все по-истеричен и все по-избухлив, ще трябва сега да гласуваме относно бъдещите си планове. Ако сред вас има такива, които са за прекратяване организирането на „Вечер в казиното“, за да се избегне възможността от конфликт с противниците на това начинание, нека си кажат.

Както и се предвиждаше, всички гласуваха напълно единодушно за провеждането й.

Отец Бригъм кимна доволно и погледна към Бетси Виг.

— Доколкото знам, утре вечер ще имате заседание на комитета, нали, Бетси?

— Точно така, отче.

— Тогава се осмелявам да предложа на тук присъстващите мъже — обърна се той към аудиторията си — утре по същото време да се съберем и ние в тази зала.

Албърт Джендрън, мъж тежък и тромав, който трудно се ядосваше, но и трудно се успокояваше, след като веднъж се е ядосал, се изправи бавно и застана насред залата. Всички вдигнаха глава, за да го проследят с поглед, и вратовете на най близкостоящите едва не се изкривиха.

— Да не би да мислиш, отче, че онези баптистки отрепки може да дойдат да досаждат на нашите дами?

— Не, съвсем не — опита се да заглади положението отец Бригъм. — Но си мисля, че би било разумно, ако обсъдим някои планове провеждането на самата „Вечер в казиното“ да върви гладко…

— Пазачи ли? — обади се някой, явно въодушевен от идеята. — Пазачи ли имаш предвид, отче?

— Ами… просто някой да гледа и да слуша — уж искаше да се измъкне отец Бригъм, но повече от ясно беше, че говори именно за пазачи. — А ако се срещнем вторник вечерта, когато се събират и нашите любезни дами, и ако случайно се създадат някакви неприятности, то ние ще бъдем на място.

И така, докато Сестрите на Изабела се събираха в сградата от едната страна на паркинга, мъжете-католици се събираха в сградата от другата му страна. А по същото време в противоположния край на града преподобният Уилям Роуз беше свикал събрание, на което говори за поредното католическо оскърбление и се обсъди въпросът, какви отличителни знаци и каква организация са необходими за участниците в кордона, който трябваше да огради казиното.

Бурните събития и шумното полицейско присъствие същата вечер в Касъл Рок не станаха причина споменатите сбирки да не се състоят, нито дори присъстващите да бъдат по-малко от очакваното — повечето от зяпачите, насъбрали се около местната администрация, преди да се е разразила бурята, бяха неутрална страна в конфликта около „големия спор“ за „Вечер в казиното“. Колкото до онези католици и баптисти, оказали се забъркани в общата суматоха, за тях самите едно-две убийства повече или по-малко едва ли имаха особено значение, след като се очертаваше далеч по-вълнуващ всеобщ „мач на недоволството“, в който несъмнено и те щяха да вземат участие. Защото в крайна сметка, когато въпросът опреше до религията, всичко друго трябваше да отстъпи на заден план.

2

На четвъртото общо събрание на новоучредената организация, наречена от преподобния Роуз „Баптистки Христови войни в Касъл Рок срещу хазарта“, присъстваха повече от седемдесет души. Това беше голям успех; при предишното заседание посещаемостта беше рязко спаднала, но слуховете за обидната визитна картичка, която преподобният беше получил в пощенската кутия на енорията, беше възвърнала интереса към инициативата му. Този факт от своя страна беше повод за самия него да си поотдъхне от натрупалото се напрежение, като единственият повод за ново безпокойство беше неочакваното и във всеки случи — разочароващо отсъствие на Дон Хемфил. Той изрично беше обещал, че ще дойде, а без него Роуз се чувстваше все едно са му отрязали дясната ръка.

Погледна часовника си: вече беше седем и пет и щеше да е късно да звънне на пазара и да разбере да не би Дон да е забравил за събранието. Всички поканени бяха дошли, а проповедникът трябваше да се възползва, преди възмущението и любопитството да са ги напуснали. Изчака още една минута, Хемфил не дойде и той се качи на амвона и протегна кокалестите си ръце към аудиторията си в знак за „добре дошли“. Богомолците — облечени в по-голямата си част в работните си дрехи — вече бяха насядали по дървените пейки.

— Да започнем това начинание тъй, както ъ-ъ са били започвани всички велики начинания — заговори с тих глас преподобният Роуз. — Нека склоним глава, ъ-ъ за молитва.

Всички присъстващи сведоха глави и точно тогава зад гърбовете им изтрещя тежката входна врата, която някой беше изпуснал зад себе си. Жените изпищяха уплашено, а мъжете скочиха.

Беше Дон. Той и досега работеше като главен касапин в месарницата си и този път дори не си беше направил труда да свали оплисканата в кръв бяла престилка. Лицето му бе толкова зачервено, че отдалеч приличаше на огромен домат. Гледаше като подивял около себе си, а от очите му се лееха сълзи на потоци. По носа му съхнеха неизтрити сополи, които се спускаха надолу по горната му устна и дори слепяха крайчетата на устата му.

Освен това вонеше.

Дон миришеше като цяло стадо скунксове, които първо са били овъргаляни в сяра, след това са били напръскани с пресни говежди фъшкии и най-накрая са били пуснати в някое затворено и тясно помещение, където да се попият до костите със собствената си смрад. При преминаването му покрай тях жените в църквата изваждаха носните си кърпи и се отдръпваха надалеч от бялата му престилка, която се вееше пред корема му, и разкопчаната му риза, развяваща се зад гърба му. Малкото деца, които присъстваха на събирането, чак се разплакаха от неприятната миризма. Мъжете от своя страна трудно се сдържаха да не изразят на глас отвращението и удивлението си.

— Дон! — възкликна изненадан преподобният Роуз с тънкия си гласец. Ръцете му бяха останали протегнати към богомолците, но щом Дон Хемфил се приближи до амвона, едната неволно се прибра към лицето му и закри носа и устата. На проповедника чак му се повръщаше. През живота си не беше подушвал такава воня. — Какво… какво се е случило?

— Какво се е случило ли? — изрева месарят. — Какво се е случило! Ще ви кажа какво се случи! Ще ви кажа на всички какво се случи!

Той се извъртя към аудиторията и въпреки цялата смрад, която се носеше от него, пред обезумелия му поглед всички застинаха по местата си.

— Копелетата хвърлиха бомба-смрадливка в месарницата ми, ето какво се случи! Имах не повече от пет-шест клиенти, защото предварително бях сложил табелка, че ще затварям по-рано; и слава Богу, че не бяха повече, но тъй или иначе цялата ми стока отиде по дяволите! Цялата! А струваше четиридесет хиляди долара! И всичко това на вятъра! Не знам какво са използвали тия копелета за бомбата си, но ще има да вони с дни!

— Кой? — попита преподобният Роуз. — Кой го е направил, Дон?

Мъжът бръкна в джоба на престилката си и извади оттам някаква черна яка с бяла вдлъбната линия в средата и цяла, пачка дипляни. Яката беше такава, каквато носят католическите свещеници. Дон я вдигна високо, така че всички да могат да я видят.

— А КОЙ ПО ДЯВОЛИТЕ СИ МИСЛИТЕ, ЧЕ МОЖЕ ДА БЪДЕ? — изкрещя той. — Моята месарница! Моята стока! Всичко пратено по дяволите и от кого според вас?

Размаха ръката, в която държеше дипляните, и те всички се разпръснаха над главите на изумените баптистки Христови войни срещу хазарта. Дипляните полетяха на всички посоки като конфети и бавно започнаха да кръжат из църквата. Някои от присъстващите се протегнаха и награбиха по две, по три. Всички бяха еднакви; на всяка от тях имаше снимка на голяма група смеещи се мъже и жени, които са наобиколили маса за рулетка.

Над снимката пишеше:

ДА ЖИВЕЕ ЗАБАВЛЕНИЕТО!

А под нея:

ПРИСЪЕДИНЕТЕ СЕ КЪМ НАС

В ИМЕТО НА „ВЕЧЕР В КАЗИНОТО“

В ЗАЛАТА „РИЦАРИТЕ НА КОЛУМБ“

НА 31 ОКТОМВРИ 1991

И ДАЙТЕ СВОЯ ПРИНОС

ЗА КАТОЛИЧЕСКИЯ ФОНД

ЗА НЕЙНОТО ОРГАНИЗИРАНЕ

— Къде откри тези памфлетчета, Дон? — попита Лен Миликен с гръмовния си глас. — И тази яка?

— Някой ги беше сложил до вратата малко преди всичко да отиде по дя…

Входната врата отново се затръшна и хората отново наскачаха по местата си, само че този път някой беше влязъл и излязъл.

— Дано ви се хареса миризмата, баптистки педерасти! — извика някой отвън, след което избухна в пронизителен, гнусен смях.

Присъстващите се обърнаха с уплашен поглед към преподобния Уилям Роуз. Но и той ги изгледа всички не по-малко уплашен от тях. В този миг кутията, скрита пред олтара, започна тревожно да свисти. Както онази, която покойната Миртъл Кийтън беше сложила в залата на Сестрите на Изабела, така и тази (поставена от също вече покойния Сони Джакет) беше свързана с часовников механизъм, който цял следобед тържествено си беше тиктакал.

През решетките на прозорците започнаха да излизат облаци тежка миризма.

В Обединената баптистка църква в Касъл Рок забавата тепърва започваше.

3

Бабс Милър се беше спотаила близо до входа на залата на Сестрите на Изабела и примираше от страх всеки път, когато някоя синкавобяла светкавица прорежеше небето. В едната си ръка държеше лост, а в другата стискаше един от автоматичните пистолети на господин Гонт. Латерничката, купена от „Неизживени спомени“, стоеше прибрана дълбоко в джоба на мъжкия шлифер, който си беше облякла, и ако случайно на някого му хрумнеше да я открадне, щеше да погълне цял пълнител олово.

Но пък и кой щеше да иска да постъпи толкова долно, толкова подло й нечестно? Кой би искал да открадне латерничката, преди Бабс дори да е разбрала коя точно мелодийка свири тя?

„Е — помисли си, — нека представим нещата така: надявам се тази вечер Синди Роуз Мартин да не си показва тъпата мутра пред очите ми. Ако го направи, повече няма да може да си я покаже никъде другаде, освен в ада. Тя за каква ме има… за глупачка?“

Но междувременно жената трябваше да изиграе един малък номер. Една дребна лудорийка. По молба на господин Гонт, разбира се.

„Познаваш ли Бетси Виг? — беше я попитал господин Гонт. — Познаваш я, нали?“

Разбира се, че я познаваше. Двете се знаеха още от началното училище, където винаги ги назначаваха заедно за отговорнички, понеже всеки учител знаеше, че са приятелки.

„Добре. Ще погледнеш през прозореца. Тя ще седне на масата си. Ще повдигне лист хартия и ще види нещо отдолу.“

„Какво?“ — беше попитала Бабс, която ставаше все по-любопитна.

„Не е важно какво. Ако наистина искаш да откриеш ключа за латерничката, най-добре си затваряй устата и вместо нея си отваряй ушите — разбираш ли ме, скъпа?“

Тя го беше разбрала, и то много добре. Беше разбрала и нещо друго. Понякога господин Гонт ставаше опасен човек. Много опасен!

„Тя ще вземе това, което е видяла. Ще го погледне много внимателно. Ще започне да го отваря. По това време ти трябва вече да си пред вратата на сградата. Ще изчакаш всички да погледнат към левия край на залата.“

Естествено на Бабс й се прииска да го попита защо всички ще гледат към левия край на залата, но реши, че ще е по-безопасно, ако си замълчи.

„Когато се обърнат, ти ще пъхнеш тънкия край на лоста под дръжката на вратата. Ще го закрепиш здраво, така че да не мърда.“

„Кога трябва да извикам?“ — беше попитала Бабс.

„Ще разбереш сама. В един момент всички ще заприличат на герои от анимационните филмчета, които са нагълтали цяло кило червен пипер. Спомняш ли си какво точно трябва да извикаш, Бабс?“

Спомняше си. Струваше й се, че се готви да свие доста мръсен номер на Бетси Виг, с която в училище бяха ходили вечно хванати за ръце, но пък и шегата изглеждаше безобидна (е сравнително безобидна), а двете вече не бяха деца; самата Бетси отдавна не беше онова момиченце, което кой знае защо Бабс винаги наричаше Бетси Ла-Ла; всичко това беше минало. А и както господин Гонт й беше напомнил, никой нямаше да се сети да свърже тъпата шегичка с нея. Защо? В крайна сметка тя и съпругът й бяха адвентисти от седмия ден и доколкото това изобщо я интересуваше, и католиците, и баптистите си го заслужаваха… включително и Бетси Ла-Ла.

Отново проблесна светкавица. Бабс се сгуши до стената, после притича до един от прозорците в близост до вратата и погледна, за да се увери, че Бетси още не е седнала на мястото си.

Около нея започнаха колебливо да потропват първите дъждовни капки на приближаващата буря.

4

Вонята, която се разнесе в баптистката църква, беше подобна на онази, която беше донесъл със себе си Дон Хемфил… с тази разлика, че беше хиляда пъти по-силна.

— О, не, мамка му стара! — изрева отново Дон. Съвсем беше забравил къде се намира, пък и да си спомняше, едва ли би използвал друг език. — Поставили са и тук! Навън! Навън! Всички да излязат!

— Движение! — на свой ред поде със заповедническия си баритон Нан Робъртс. — Движение! По-живо, мърдайте към изхода, заспали тикви!

Всички много добре виждаха откъде идва смрадта — над корниза пред олтара, както и през квадратните процепи в завесите се издигаха кълбета жълтеникавобял пушек. Страничният вход се намираше точно под балкона за хора, но никой дори и не помисли да го използва, защото миризмата по пътя можеше да те убие на място… първо щяха да ти изскочат очите, след това да ти опада косата и накрая ужас щеше да ти се свие за цял живот дупката на задника.

За по-малко от пет секунди баптистките Христови воини на Касъл Рок против хазарта се превърнаха в безредна, отстъпваща армия. Всички до един се блъскаха към входа в дъното на църквата, надвикваха се и се мъчеха всеки, ако може, да изпревари другия. Една от пейките беше преобърната и шумно се стовари на пода. Кракът на Дебора Джонстоун остана заклещен под нея и докато тя отчаяно се опитваше да го измъкне, Норман Харпър я блъсна с все сила. Жената падна на земята и в същия миг ясно се чу как изпращява счупеният й глезен. Тя изпищя неистово от болка, защото кракът й продължаваше да стои затиснат от пейката, но сред толкова други крясъци никой не й обърна внимание.

Преподобният Роуз беше останал най-близо до източника на вонята, която се насъбираше на облак около главата му и го обгръщаше в огромна, миризлива маска. „Така ще миришат католиците, като отидат да се пържат в ада“ — мина му през обърканото съзнание и в следващия момент той скочи от амвона. Приземи се с двата крака върху корема на Дебора Джонстоун, чиито писъци се превърнаха в продължително и болезнено хриптене, което скоро престана, защото тя припадна. Преподобният Роуз, без дори да забележи, че току-що е пратил в безсъзнание една от най-верните богомолки в енорията си, я прескочи и с лакти си запроправя път към дъното на църквата.

Но онези, които все пак успяха да излязат в преддверието, трябваше да се уверят, че пътят им е преграден; някои беше успял да залости вратите отвън. Преди дори да успеят да се обърнат на другата страна, злощастните водачи на този обречен опит за бягство от Египет бяха притиснати към залостените врати от прииждащото множество зад тях. Разнесоха се викове, крясъци, закани и най-жестоки клетви. И в мига, когато навън започна да вали, вътре започнаха да повръщат.

5

Бетси Виг зае мястото си на председателската маса между американското флагче и знамето на Пражката инфанта. Потропа с ръка по масата, с което призова всички присъстващи — все жени, около четиридесет на брой — да заемат и те местата си. Навън продължаваше да гърми. При всяка мълния, появила се на небето, някоя от събралите си тихо пропищяваше, а друга се задавяше в нервен смях.

— Подканвам Сестрите на Изабела да установят ред и спокойствие и заседанието ни да започне — даде знак на останалите Бетси и взе бележника си. — Както обикновено ще започнем с прочитането…

Тя се спря насред изречението си. На масата беше оставен бял плик за документи. Беше стоял под бележника и затова досега тя не го беше видяла. Върху плика бяха напечатани с големи заплашителни слова, които сякаш я гледаха в очите:

„ДА ГО ПРОЧЕТЕШ ВЕДНАГА, ПАПСКА КУРВО!“

„Пак тия — помисли си Бетси. — Тия баптисти. Тия грозни, ограничени хора.“

— Бетси? — обади се Наоми Джесъп. — Има ли нещо?

— Не знам — отговори и тя. — Мисля, че да.

Скъса плика и отвътре извади бял лист, на който беше напечатано следното послание:

„ТАКА МИРИШАТ КАТОЛИШКИТЕ ПУТКИ!“

Изведнъж откъм далечния ляв ъгъл на залата се разнесе някакво злокобно съскане, сякаш се беше спукала тръбата на парното. Някои от жените подскочиха от изненада и се обърнаха по посока на шума. Над главите им се разнесе мощен гръм и след него всички в един глас започнаха да надават писъци.

От някакъв отвор в ъгъла започна да се изпуска жълтеникава пара. Изведнъж малката сграда, в която друго помещение освен залата нямаше, се изпълни с най-ужасната миризма, на която някоя от присъстващите се беше натъквала през живота си.

Бетси скочи на крака, събаряйки стола си на земята. Тъкмо беше отворила уста да каже нещо — какво, сама не знаеше, — когато от улицата женски глас изкрещя:

— Това е заради „Вечер в казиното“, кучки такива! Покайте се! Покайте се!

Пред входната врата се мерна нечия фигура, но почти веднага след това облакът, надигнал се от ъгъла, замъгли прозореца на входната врата… а пък и на Бетси повече не й пукаше изобщо кой и защо е викал. Просто миризмата беше станала непоносима и това беше всичко.

Сякаш някой беше пуснал дяволите от ада на свобода — такъв невъобразим хаос настъпи в залата. Като подплашено стадо овце Сестрите на Изабела се лутаха из смрадливата мъгла, изпълнила вече цялото помещение. Паниката беше толкова всеобща, че дори когато Антония Бисет беше блъсната назад и си разби главата в стоманения ръб на председателската маса, никой не забеляза.

Навън гърмеше и проблясваха мълнии.

6

Католиците, които се бяха събрали в залата „Рицарите на Колумб“, съвсем естествено се бяха скупчили около Албърт Джендрън. Използвайки за отправна точка бележката, която беше открил закована на вратата на кабинета си („О, ама това нищо не е — да бяхте видели, когато…“), той ги забавляваше с ужасните, но иначе твърде занимателни истории за това, как по времето на Луистън през трийсетте католиците пак били предизвиквани и как си го били върнали тъпкано.

— И само като видял как някаква банда заблудени протестанти са измазали краката на Благословената Девица с говежди тор, той скочил в колата и потеглил…

Албърт се спря насред изречението си, ослуша се и попита:

— Какво е това?

— Гръмотевица — отговори му Джейк Пуласки. — Задава се голяма буря.

— Не… това какво е? — скочи на крака Албърт. — Струва ми се, че са писъци.

За миг бурята поутихна и сред недоволните мърморения на далечните гръмотевици много ясно се дочуха женски гласове. По-скоро женски писъци.

Всички се обърнаха към отец Бригъм, който също се беше надигнал от стола си.

— Хайде, хора! — подкани ги той. — Да видим…

Но в същия миг нещо започна да свисти и от дъното на залата започна да се разнася ужасна воня. Секунда по-късно един от прозорците беше строшен отвън и в помещението влетя камък, който заподскача по излъскания от краката на поколения танцьори под. Някои от мъжете неволно извикаха и се отдръпнаха назад да не би камъкът да ги удари. Той стигна до отсрещната стена, подскочи още веднъж и застана неподвижен.

— Това са адските пламъци, с които ще ви горят баптистите — извика някой от улицата. — Никакъв хазарт в Касъл Рок! И да кажете и на другите, ебачи на монахини нещастни!

Вратата към фоайето също се оказа предвидливо залостена. Мъжете започнаха да я блъскат и да се трупат около нея.

— Не! — изрева насред настаналата суматоха отец Бригъм и право през смрадта хукна към малката странична врата. Тя се оказа отключена. — Оттук! ОТТУК!

В началото никой не му обръщаше внимание; в обзелата ги паника всички продължаваха да се тълпят около главния ход на залата, където вратата така и не искаше да поддаде, най-накрая Албърт Джендрън протегна огромните си ръчища, хвана две глави и като ги удари здраво една о друга, на свой ред изкрещя:

— Правете, както ви казва пасторът! Убиват жените ни!

Той със сила си запроправя път сред тълпата и другите го последваха. Бяха се наредили в нестройна колона, в която постоянно някой се препъваше, а другите зад него го ругаеха насред задавянията си, опитвайки се възможно най-бързо да се измъкнат от вонящия облак, в който бяха попаднали. Мийд Росиньол повече не можа да се сдържи отвори уста и повърна цялата си вечеря върху гърба на Албърт Джендрън. Той дори не усети.

Отец Бригъм вече тичаше надолу по стълбите към улицата и бързаше да излезе на паркинга, за да погледне в другия му край какво става със Сестрите на Изабела. На всеки няколко крачки се спираше, за да се уригне и да си поеме отново дъх. Миризмата се беше налепила по него, сякаш някой го беше превърнал в огромна мухоловка. Зад гърба му се понесе жалното шествие на останалите, които почти не обръщаха внимание на дъжда, изливащ се като из ведро навън.

Насред стълбите той се спря да погледне към отсрещната сграда и точно в този миг проблесна мълния, за да освети лоста, затиснал вратата на залата. Само секунда по-късно един от прозорците от дясната страна на едноетажната постройка се разтвори с трясък и една след друга из отвора му наизскачаха жените, които падаха на ливадата като огромни парцалени кукли — само дето за разлика от истинските кукли можеха и да повръщат.

7

Преподобният Роуз така и не успя да се добере до преддверието; бяха го изпреварили, а множеството беше толкова голямо, че не се побираше между двете врати. Затова трябваше да се обърне назад и като запуши нос с ръка, се върна в църквата. Опита се да извика нещо на останалите, но щом отвори уста, започна да повръща. Спъна се и падна по очи, удряйки главата си в ръба на една от пейките. Опита се да се изправи, но не му достигнаха сили. Нечии силни ръце го подхванаха под мишниците и го вдигнаха.

— През прозореца, преподобни! — изкрещя му в ухото Нан Робъртс. — По-бързо, мърдайте!

— Стъклото…

— Голяма работа стъклото! Ще се издушим вътре!

С нейна помощ преподобният Роуз литна с главата напред към един от прозорците от рисувано стъкло, на което беше изобразен Христос да води стадото Си надолу по хълм, с цвят на земна кал, и имаше време само колкото да закрие очите си с ръка. Приземяването върху тревните площи пред църквата се оказа сравнително благополучно, като се изключи неприятната подробност, че от удара горната изкуствена челюст на проповедника излетя от устата му.

Той изруга, надигна глава от земята и видя, че е тъмно и вали… и че да си на чист въздух е самото блаженство. Но нямаше време да се наслади на ароматите, които му поднасяше природата; Нан Робъртс го хвана за косите и отново го изправи на крака.

— Хайде, преподобни! — кресна му тя. Лицето й, озарено за миг от синкавобялата светлина на мълниите, напомняше на агонизираща харния. Още носеше бялата си униформа от изкуствена коприна — открай време й беше навик да се облича така, както държеше да се обличат и сервитьорките й, — но на гърдите й сега лъщеше част от повърнатата й вечеря.

Преподобният Роуз се затътри след нея с наведена глава. Искаше му се тя да пусне косите му, защото го скубеше, но всеки път, щом отвореше уста, за да й го каже, гръмотевица заглушаваше гласа му.

Още няколко от хората в църквата се бяха възползвали от счупения прозорец и ги бяха последвали навън, но повечето си оставаха натъпкани в преддверието и отчаяно се опитваха да отворят вратата. Нан веднага забеляза в какво се състоеше цялата работа: под двете дръжки на вратата имаше подбутнати два лоста. С един ритник отмести и двата и в същия миг светкавица удари естрадата в градската градина — точно там, където преди години един нещастен младеж на име Джони Смит беше открил написано името на търсен от полицията убиец, — превръщайки я в разпалена клада. Вятърът се засилваше и клоните на дърветата започваха да танцуват в мрака.

В мига, в който лостовете бяха свалени, вратите широко се разтвориха — всъщност едното им крило буквално изхвърча по стълбите, избито от пантите си, за да смачка цветната леха пред сградата. Навън се понесоха обезумелите баптисти, които се препъваха по стълбата пред църквата и падаха по тротоара. Всички воняха непоносимо, плачеха, кашляха и повръщаха.

И всички бяха обезумели от ярост.

8

Рицарите на Колумб, водени от отец Бригъм, и Сестрите на Изабела, начело с Бетси Виг, се срещнаха на средата на паркинга и в същия миг небесата сякаш се разтвориха и настана истински потоп. Бетси сграбчи отеца за раменете, от зачервените й очи се лееха на потоци сълзи, а косата й бе залепнала като мокра, блестяща на светлината от мълниите качулка.

— Някои останаха вътре! — извика тя. — Наоми Джесъп… Тоня Бисет… И не знам още коя!

— Кой го направи? — ревеше Албърт Джендрън. — Кой, по дяволите, го направи?

— Кой може да го е направил? Единствено баптистите, разбира се! — на свой ред изкрещя жената. В небето блесна светкавица и тя зарида отново с глас. — Нарекоха ме папска курва! Бяха баптистите, няма кой друг! Баптистите — те бяха, проклети да бъдат от Бога!

Но междувременно отец Бригъм се беше откопчил от Бетси и беше хукнал към вратата на залата. От удара му лостът излетя на няколко крачки встрани — от напора на задушаващите се жени отвътре единият му край се беше забил дълбоко във вратата, която сега пасторът широко я разтвори. Отвътре излязоха замаяни и повръщащи жени, а заедно с тях и огромен, вонящ облак.

Някъде в мъглата отец Бригъм забеляза Антония Бисет, хубавичката Тоня, която работеше толкова бързо с иглата винаги с готовност подкрепяше всеки нов проект за бъдещето на църквата. Сега тя лежеше в краката на председателската маса, наполовина скрита от знамето на Пражката инфанта. Наоми Джесъп клечеше над нея и ревеше с пълно гърло. Главата на Тоня беше извъртяна под някакъв необичаен, невъзможен ъгъл. Изцъклените й очи гледаха празно към тавана. Вонята повече не притесняваше Антония Бисет, която не си беше купила абсолютно нищо от магазина на господин Гонт и не участваше в малките му игрички.

Наоми видя застаналия на вратата отец, стана на крака и бавно се дотътри до него. След преживения шок като че ли и нея повече не я мъчеше непоносимата смрад в опразнената зала.

— Защо, отче? Защо го направиха? Искахме само малко да се позабавляваме… нали за това беше цялата работа. Защо?

— Защото онзи е луд — отговори й отец Бригъм и я прегърна.

Зад него се дочу тихият, но злокобен глас на Албърт Джендрън:

— Да отидем при тях, пък ще видим кой кого.

9

Предвождани от Дон Хемфил, Нан Робъртс, Норман Харпър и Уилям Роуз, баптистките Христови войни срещу хазарта вече бяха потеглили от баптистката църква на Харингтън Стрийт, без да обръщат внимание на изливащия се над главите им порой. Всички до един бяха с кръвясали очи, които като някакви метални топчета се въртяха в безкрайна орбита из възпалените си кухини. Повечето от Христовите войни имаха повръщано по панталоните, ризите или обувките си, някои — и по трите едновременно. Миризмата на развалени яйца, с която ги беше облъхнала бомбата-смрадливка, така и не се разсейваше, независимо от леещия се дъжд.

На пресечката на Харингтън Стрийт и Касъл Авеню което около километър по-нататък се прекръстваше на Касъл Вю, ги пресрещна полицейска кола, която спря на пътя им. Отвътре излезе човек от специалните части, който като видя задаващата се тълпа, зяпна от недоумение.

— Хей! — извика им. — Къде си мислите, че отивате?

— Отиваме да сритаме някой папоблизки задник, а ако не искаш да ти се случи нещо и на теб, разкарай се от пътя ни! — изкрещя му в отговор Нан Робъртс.

Изведнъж Дон Хемфил отвори уста и запя с плътния си баритон:

„Напред вий, войни на Христа, вървете смело в бой…“

Един по един към него се присъединиха и гласовете на останалите. Скоро песента се поде от цялата група, която се подреди така, че да марширува в ритъм с мелодията. Пребледнелите лица на богомолците бяха изгубили всякакво друго изражение, освен това на дълбок и непреодолим гняв, който ги завладяваше все повече и повече заедно с текста на бойния им марш. Самият преподобен Роуз също припяваше, колкото и да му беше трудно заради липсващата зъбна протеза.

„Христос, божественият господар, ни води срещу тях,

ще ги помете от пътя ни с величествен размах!“

Вече почти тичаха.

10

Полицаят от специалните части стоеше до вратата на колата си и стиснал здраво микрофона в ръка, наблюдаваше отминаващите баптисти. Беше си сложил върху шапката качулката на мушамата и образувалите се по нея поточета дъждовна вода се превръщаха в живописни каскади, закриващи лицето му.

— Кола шестнайсет, обадете се — стържеше гласът на Хенри Пейтън в слушалката.

— По-добре доведете хора насам, и то веднага! — отвърна му Морис. Гласът му издаваше едновременно тревога и вълнение. Беше в специалните части по-малко от година. — Нещо се готви! Нещо лошо! Току-що ме задмина тълпа от около седемдесет души! Край!

— Какво правеха? — попита шефът му. — Край.

— Пееха: „Напред вий, войни на Христа!“ Край!

— Ти ли си, Морис? Край.

— Тъй вярно, сър, аз съм! Край!

— Защото, доколкото знам, полицай Морис, още не е приет закон, забраняващ пеенето на религиозни химни дори и по време на порой. Може и да е глупаво, но в никакъв случай не е незаконно. А сега искам да ти кажа следното: в момента се занимавам с четири различни случая едновременно, нямам и най-малката представа къде са се дянали шерифът и заместниците му и не искам да ми губят времето с дреболии! Записа ли си го някъде? Край!

Младият полицай преглътна с усилие и колебливо добави:

— Ъ-ъ, тъй вярно, сър, записах си го, но някой от тълпата — мисля, че беше жена, — каза, че щели, ъ-ъ, не знам дали цитирам правилно, щели да „сритат някой папоблизки задник“. Знам, че не става много ясно точно какво е имала предвид, но по тона й реших, че няма да е нещо добро. Край.

От другата страна известно време никой не отвърна нищо и Морис вече се готвеше да набере Пейтън отново — магнитните вълни във въздуха правеха радиовръзките на далечно разстояние напълно невъзможни, а смущаваха и разговорите в рамките на самия град, — когато най-сетне се чу умореният и уплашен глас на Пейтън.

— Исусе Христе! Какво става тук?

— Ами жената каза, че щели да…

— Чух те много добре какво е казала! — кресна му в слушалката той толкова силно, че чак си изгуби гласа за миг. — Ще отидеш до католическата църква! Ако наистина започне нещо, опитай се да го спреш, но се пази някой да не те удари. Повтарям: някой да не те удари. Ще ти пратя подкрепления веднага щом успея… ако изобщо могат да се намерят някакви подкрепления. Тръгвай! Край!

— Ъ-ъ, лейтенант Пейтън, а къде се намира католическата църква?

— Откъде, по дяволите, ще знам? — изкрещя Пейтън. — Да не би да се моля в нея? Просто ще следваш тълпата! Край!

Морис остави радиостанцията на мястото й. Вече беше изпуснал тълпата от поглед, но можеше добре да различи песента им между две гръмотевици. Потегли по посока на шума.

11

Пътеката, която водеше към кухнята на Майра Евънс, беше с бордюр от камъни, боядисани в пастелни цветове.

Кора Раск си подбра един син и го подхвърли със свободната си ръка — в другата държеше пистолета, — за да провери достатъчно ли е тежък. После опита вратата на кухнята. Както можеше да се очаква, беше заключена. Жената метна камъка срещу прозореца, а след това с дулото на пистолета си разчисти останалите по рамката стъкълца. Пъхна ръката си, напипа бравата, отвори вратата и влезе вътре. Беше мокра и косата й лепнеше по бузите. Роклята й продължаваше да стои разкопчана и капчици дъждовна вода се спускаха но набъбналите зърна на гърдите й.

Чък Евънс не беше у дома, но Гарфийлд, ангорският котарак на Чък и Майра си стоеше тук и сега се домъкна в кухнята, за да изпроси с жално мяукане нещо за хапване. Тя не остана безучастна към тъжната му съдба и му напълни гушата догоре с олово. „На, яж, Гарфийлд!“ — усмихна се благо на кървавите му останки, които се видяха под облака дим, излязъл от пистолета. Влезе в хола и заизкачва стъпалата към горния етаж. Знаеше къде щеше да намери оная мръсница. Щеше да я намери в леглото. В това можеше да бъде също толкова сигурна, колкото и че името й е Кора.

— Време е за лягане — каза си тя по пътя. — Нали, скъпа ми Майра, направо не е за вярване, че е станало толкова късно.

Кора се усмихваше.

12

Отец Бригъм и Албърт Джендрън вървяха начело на цял взвод войнолюбиви католици, които слизаха по Касъл Авеню по посока на Харингтън Стрийт. Някъде по средата на пътя дочуха насреща си пеещи гласове. Двамата се спогледаха.

— Мислиш ли, че ще успеем да ги научим на някоя друга мелодия, Албърт? — попита отецът с напевния си глас.

— Убеден съм, отче — отвърна му той.

— Аз мисля да ги научим на „Тръгнал като аслан, върнал се насран“, ти какво мислиш?

— Много хубава песен, отче. Според мен дори и такива дебели тикви като техните ще могат да я запомнят.

Небето отново беше раздрано от светкавица, която за миг огря Касъл Авеню и показа на двамата предводители вражеския отряд, който се изкачваше по отсрещния хълм. На светлината на мълнията погледите на приближаващите баптисти изглеждаха толкова празни, че заприличаха на движещи се статуи.

— Ето ги! — извика някой от тях и женски глас допълни: — Ще им размажем тъпите ирландски мутри!

— Да им сменим физиономиите! — отвърна на предизвикателството отец Бригъм и се завтече срещу баптистите.

— Амин — заключи Албърт и хукна с него.

Всъщност всички хукнаха с пастора.

Колата на полицая Морис зави зад ъгъла и точно тогава поредната мълния се показа из облаците, за да удари и разцепи на две един от старите брястове край Касъл Стрийм. Полицаят успя лесно да различи две групи хора, устремени едни срещу други. Едната тълпа тичешком се изкачваше по хълма, а другата се спускаше надолу, но и у първите, и у вторите се усещаше жажда за кръв. Изведнъж Морис усети, че е сгрешил, задето точно този ден не се е престорил на болен.

13

Кора отвори вратата на спалнята на Чък и Майра и пред очите й се разкри гледката, на която беше очаквала да попадне: кучката лежеше гола на разхвърленото двойно легло, което явно не е било напускано от доста време, едната й ръка бе пъхната под възглавницата, а другата държеше някаква снимка в стъклена рамка. Снимката се намираше между дебелите бедра на Майра, която явно си представяше, че се чука с нея. Очите й бяха полузатворени в блажен екстаз.

— Ооох, Е! — стенеше тя. — Оооох, Е! ОООООО-ООХХХ, ЕЕЕЕ-ЕЕЕЕЕЕЕ!

Ревност и ужас завладяха едновременно сърцето на Кора, което сякаш се беше покачило в гърлото й — струваше й се, че усеща горчивия му вкус.

— Ах, ти, гаднярка — просъска тя и вдигна пистолета си.

В този миг Майра погледна към нея и се усмихна. Извади изпод възглавницата ръката си, която се оказа, че също държи автоматичен пистолет.

— Господин Гонт ме предупреди, че ще дойдеш, Кора — поздрави тя гостенката си и натисна спусъка. Жената усети как куршумът изсвистява покрай бузата й и се удря в мазилката вляво от вратата. На свой ред стреля, улучвайки снимката между краката на Майра. Стъклото се разби на парчета, а куршумът прониза бедрото на Майра.

Но преди това беше пронизал и Елвис Пресли точно в средата на челото.

— Виж какво направи! — изпищя Майра. — Застреля Краля, тъпа гъска!

И стреля три пъти последователно по приятелката си. Два от куршумите пак не я уцелиха, но третият се заби в челото й и я блъсна в стената, оплисквайки я с голямо розово петно кръв. Ранената жена се свлече на колене, но успя в последния момент да натисне спусъка на своя пистолет. Оловото удари Майра точно в капачката на коляното и я събори от леглото. Но Кора вече се беше проснала по очи на пода и пистолетът се беше изплъзнал от ръката й.

„Идвам при теб, Елвис!“ — помъчи се да изрече, но бе обзета от мисълта, че нищо не е така, както би трябвало да бъде. Около нея беше само мрак, а в този мрак тя бе съвсем сама.

14

Баптистите, предвождани от преподобния Уилям Роуз, и католиците, начело с отец Джон Бригъм, се срещнаха в подножието на хълма Касъл и мигом улицата се изпълни със зловещи звуци. Никой нямаше намерение да се бие по правилата — само с юмруци, както например би постъпил един маркиз Куинсбери; не, всички се бяха събрали, за да си вадят очите и да си късат носовете, дори и да се избият едни други.

Албърт Джендрън, огромният зъболекар, който бавно се ядосваше, но в яростта си не можеше да се спре пред нищо, грабна Норман Харпър за ушите, придърпа му главата напред, наведе и своята и го удари с все сила. При сблъсъка двата черепа изкънтяха, сякаш някой беше изпуснал глинен съд на пода. Норман безпомощно се свлече на земята. Албърт го блъсна настрана, сякаш беше кош с пране, и се хвана за Бил Сейърс, който си изкарваше хляба с търговия с работни инструменти. Отначало Бил успя да се изплъзне от ръцете му и с добре премерен удар в устата да му избие някой и друг зъб. Зъболекарят обаче го сграбчи повторно и го стисна толкова силно, че едно ребро на противника му изпука. Мъжът закрещя от болка, а Албърт го вдигна на ръце и го прати на средата на платното, където полицай Морис за малко не го сгази с колата си.

На улицата бе настъпил невъобразим хаос: разни крещящи хора се блъскаха, удряха и хващаха за гушите. Спъваха се един в друг, хлъзгаха се по мокрия асфалт, скачаха отново на крака и се залавяха да раздават юмруци във всички посоки. При проблясъците на мълниите човек можеше да си помисли, че има срещу себе си някакво странно балетно представление, в което кавалерът вместо да се увърта с галантни жестове около любимата си, се опитва да я сграбчи и да я запрати в най-близкото дърво, а в замяна тя прави всичко възможно да успее да го ритне с коляно в слабините.

Нан Робъртс сграбчи Бетси Виг за роклята й тъкмо в момента, когато тя се опитваше да татуира с ноктите си бузите на Люсил Дънам. Съдържателната на ресторанта придърпа жената към себе си, завъртя я с все сила и навря два пръста в ноздрите й. От болка Бетси извика пронизително, а Нан, без да си изважда пръстите от носа й, започна безпощадно да я лашка напред-назад.

Увлечена от заниманието си, не забеляза Фрида Пуласки, която я обгърна с две ръце талията й и я свали на земята. Пръстите на Нан изскочиха като тапа от бутилка от ноздрите на Бетси, която, преди мъчителната й да е успяла да се изправи, с точен шут я изпрати да се въргаля в локвите.

— Гуджга дагава, бовреди ми доза! — изпищя Бетси. — Бовреди ми доза!

Опита се да ритне повторно Нан — този път в корема, — но тя я изпревари, хвана й крака, извъртя го и повали някогашната Бети Ла-Ла по очи върху асфалта. Опита се да се покачи върху жертвата си, но тя само това чакаше — в следващия миг двете се завъргаляха по улицата и започнаха да се хапят и дерат.

СПРЕТЕ ВЕДНАГА!!!

изрева полицай Морис, но гласът му се изгуби сред грохота на гръмотевицата.

Той извади пистолета си, вдигна го високо над главата си… но преди да успее да стреля, някой — Бог знае кой — го простреля него самия в слабините с поредната бройка от специалната стока, която Лийлънд Гонт се беше заловил да продава през деня. Полицаят политна назад, удари се в капака на мотора на колата си и, притиснал ръце към жалките останки от половите си органи, се претърколи на платното.

Беше невъзможно да се определи колко от сражаващите се прибягнаха до пистолетите, които бяха закупили същия ден от господин Гонт. Навярно броят им не беше голям, като при това повечето от онези, които се бяха въоръжили за случая, бяха изпуснали пистолетите си в суматохата около бомбите-смрадливки и последвалото паническо бягство. Със сигурност скоро след първия изстрел се разнесоха поне още четири, на които обаче никой не обърна внимание, тъй като крясъците на биещите се и гръмотевиците над главите им ги заглушиха.

Лен Миликен забеляза Джейк Пуласки тъкмо в мига, когато той се прицелваше в Нан, откопчила се от схватката си с Бетси и опитваща се да удуши Мийд Росиньол. Лен сграбчи Джей за китката и секунда, преди последният да е натиснал спусъка, насочи пистолета му нагоре, към небето. После свали надолу ръката на Джейк и я строши о коляното си, сякаш беше някаква суха тресчица. Пистолетът се изпързаля по асфалта, а Джейк закрещя от болка. Лен пристъпи крачка назад и заканително му рече: „Това ще ти е за урок да не…“, но не можа да довърши, защото в същия миг някой заби джобното си ножче във врата му и преряза шийните му прешлени точно под черепа.

Появиха се нови полицейски коли, включили до една сините си светлини, които като обезумели се бореха с мрака и пелената от дъжд. Сражаващите се не удостоиха с капка внимание виковете по мегафона да престанат незабавно и когато специалните части се втурнаха насред бойното поле, за да ги разтървават, те сами се оказаха въвлечени във военните действия.

Нан Робъртс мерна отец Бригъм, на когото някой беше разпрал гърба на черната му риза. Тъкмо беше докопал с лявата си ръка врата на преподобния Роуз, а с другата, стисната здраво в юмрук, му налагаше равномерни удари в носа. Лявата му ръка ритмично повдигаше главата на преподобния Роуз, килваше я леко настрани, после идваше ред на дясната да нанесе поредното кроше и така нататък — до безкрай.

Но като нададе с пълни гърди яростния си рев и като обърна гръб на объркания полицай, който я убеждаваше — едва ли не я молеше да престане и да престане веднага, Нан тегли един шут на Мийд Росиньол и се нахвърли върху отец Бригъм.

Глава четвърта

1

Колкото и да усещаше, че присъствието му в Касъл Рок точно в този миг е повече от необходимо и че ако не се прибере навреме, може да се окаже, че изобщо няма къде да се прибира, заради разразилата се буря Алън се видя принуден да кара съвсем бавно. Излизаше, че повечето от информацията, която му беше необходима, за да защити града си, я е знаел през цялото време, стояла е дълбоко запечатана в съзнанието му, но през цялото време той не е искал да й отвори вратичката. Вратичка, на която не пишеше нито „ДИРЕКТОРСКИ КАБИНЕТ“, нито „ЗАСЕДАТЕЛНА ЗАЛА“, нито дори „ЧАСТНА СОБСТВЕНОСТ, ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО“, а чисто и просто: — „ТОВА Е ПЪЛНА БЕЗСМИСЛИЦА“. Това, което му беше трябвало, беше ключът към тази вратичка… същият този ключ, който му беше дал Шон Раск. А какво имаше зад вратата?

„Неизживени спомени“. И собственикът им господин Лийлънд Гонт.

Брайън Раск си беше купил снимка на бейзболист от „Неизживени спомени“ и беше умрял. Нети Коб си беше купила кристален абажур от „Неизживени спомени“ и също беше умряла. Колко бяха останалите жители Касъл Рок, които бяха купили от отровната вода, която отровният човек продаваше в магазина си? Норис — беше си купил въдица. Поли — магически талисман. Майката на Брайън Раск — евтини слънчеви очила, които били на Елвис Пресли. Дори и Ейс Мерил си беше купил някаква стара книга. Алън беше готов да се обзаложи, че Хю Прийст също си е бил избрал нещичко… както и Данфърд Кийтън…

И колко други като тях? Колко?

Спря се пред железния мост точно в момента, когато от небето се спусна светкавица и удари един от старите брястове на другия бряг на Касъл Стрийм. От огромното напрежение дървото изпращя зловещо и пламна като факла. Алън закри очите си с ръка, но от ослепителната светлина пред погледа му вече се бяха образували искрящи сини петна. Радиото забръмча от статичното напрежение и в същия миг брястът се стовари с цялото си величие в реката.

Мъжът свали ръката си, но изкрещя от ужас, когато гръмотевицата изтрещя и едва не спука тъпанчетата му. В продължение на няколко секунди очите му не можеха да различат нищо от пътя пред колата и той изведнъж се изплаши да не би дървото да се е строполило върху моста и да му е отрязало пътя за града. За щастие видя как течението го поглъща, а старата, ръждясала конструкция стои здраво на мястото си. Алън включи на скорост и мина по моста. Вятърът, превърнал се междувременно в същинска хала, фучеше между стоманените греди и създаваше злокобни предчувствия, които караха човек да настръхне от чувство за самота и безпомощност.

По предното стъкло на колата му тропаха капките дъжд, които превръщаха пътя в размазана и вечно променяща се халюцинация. Щом излезе на другия бряг и пое по долната главна улица на пресечката с алеята към воденицата, пороят дотолкова се усили, че чистачките, дори и включени на пълни обороти пак се оказваха напълно безполезни. Той отвори страничния прозорец, подаде глава през него и продължи по този начин напред. Не беше преброил до три и вече беше мокър до кости.

Около Кметството беше пълно с полицейски и телевизионни коли, но въпреки това човек оставаше с усещането, че е паднал насред някаква пустиня — сякаш всички хора от колите изведнъж са били телепортирани на Нептун от злонамерени извънземни. Все пак се забелязваха шепа репортери, надничащи през задната врата на една от телевизионните коли, а по едно време непознат щатски полицай притича през огромните локви, появили се между сградата и паркинга пред нея. И това беше всичко.

Три пресечки нагоре по хълма, по горната главна улица се стрелна полицейска кола, която се изгуби към Лоръл Стрийт. Само секунди след нея се показа друга, този път откъм Бърч Стрийт и в посока, обратна на тази на предишната. Всичко се случи толкова бързо: „тряс-прас“, все едно че бе кадър от комедиен филм за тъпи полицаи — „Полицай и бандит“ или нещо такова. Но на Алън никак не му беше до смях. Струваше му се по-скоро, че тези профучаващи без цел и посока коли само издават паниката, пълното объркване, в което е попаднала щатската полиция. Явно тази вечер Хенри Пейтън напълно е изгубил контрол над събитията в Касъл Рок… ако изобщо някога го е упражнявал, а не се е самозалъгвал през цялото време.

На шерифа му се стори, че чува сподавени викове по посока на хълма. При този дъжд, вятър и гръмотевици не можеше да е сигурен, но пък и никак не мислеше, че подобни викове биха му се счули, ако някой преди това не ги е надал. Сякаш за да оправдае опасенията му, от алеята на Кметството изскочи нова полицейска кола, която включи сигналната лампа на покрива си и като оцвети в сребристо струйките дъжд над улицата, потегли право по посока на чутите звуци. По пътя едва не се удари в необичайно голямата телевизионна кола на екипа на WMTV.

Алън си спомни, че преди няколко дни му се бе сторило, че някаква връзка се е прекъснала в самото сърце на градчето му, че в Касъл Рок се готвят неща, за които той можеше само да гадае и които щяха да доведат до пълен хаос и безредие. И главният виновник за това безредие беше единственият човек („Брайън ми каза, че господин Гонт изобщо не бил човек.“), когото той, местният шериф кажи-речи никога не беше виждал.

Разнесе се пронизителен, смразяващ писък. Последват шум от счупени стъкла… а после отнякъде долетяха изстрели и нечий кретенски смях. Сякаш някой беше съборил камара дървени дъски, над града се разнесе поредната гръмотевица.

„Но сега аз имам повече време пред себе си, отколкото някои си мислят — рече си Алън. — Да, имам много време. Господин Гонт, намирам за повече от неотложно двамата най-после да се запознаем и вие да научите какво се случва на хората, които се забавляват с града ми.“

И като загърби сцените на насилие, които несъмнено се разиграваха не на едно и две места в града, като загърби и Кметството, където се предполагаше, че Хенри Пейтън се опитва да координира силите на реда и закона, Алън продължи нагоре по главната улица и се насочи към „Неизживени спомени“.

Но едва беше потеглил отново и за миг пурпурнобяла мълния прониза небето, сякаш някой беше запалил лампичките на огромна коледна елха. Преди да е отминал тътенът от последвалия гръм, токът в Касъл Рок спря.

2

Заместник-шерифът Норис Риджуик, облякъл униформата, която пазеше само за паради и други официални случаи, се суетеше в бараката, прикрепена към малката къщичка, която двамата с майка му бяха споделяли до смъртта й през есента на 1986, а оттогава насам той беше обитавал сам. Беше стъпил върху стол. От една от гредите под покрива на бараката висеше дебело въже, завързано на клуп в долната си част. Той нахлузи клупа около главата си и тъкмо го пристягаше около дясното си ухо, когато светкавица огря всичко наоколо и двете електрически крушки в бараката изгаснаха.

Това не му пречеше да вижда въдицата, марка „Бейзън“, опряна на стената точно до вратата към кухнята. Страшно му се беше приискало да си купи точно тази въдица, пък и през цялото време си беше натяквал, че цената е ниска. Но в крайна сметка въдицата пак му излезе през носа. Норис не можеше да си позволи такива скъпи въдици.

Къщата му се намираше в горния край на алеята към воденицата, там, където се отбиваше по посока на хълма и Касъл Вю. Вятърът беше в нужната посока и заместник-шерифа ясно дочуваше шума от масовия бой, който продължаваше да се води в центъра на града — викове, писъци, от време на време пистолетни изстрели.

„Аз съм отговорен за всичко това — мислеше си той. — Не изцяло и не за всичко — дума да не става, — но все пак и аз имам пръст в това. И аз участвах в мръсната им игра. Аз станах причината Хенри Бофорт сега да бере душа, а може би дори вече да не е сред живите, а Хю Прийст да кисне на сянка. Аз. Човекът, който цял живот беше мечтал да стане полицай и да помага на хората, същият, който още от дете си беше избрал попрището в живота. Глупавият, смешният, нескопосаният Норис Риджуик, който си каза, че трябва да се сдобие с въдица «Бейзън», и си помисли, че я купил изгодно.“

— Съжалявам за това, което направих — изрече на глас — Знам, че това нищо не може да оправи, но поне да се знае, че съжалявам. Искрено.

Вече се готвеше да ритне стола под себе си, когато изведнъж от дълбините на съзнанието му се обади непознат глас: „Тогава защо не се опиташ поне донякъде да поправиш белите, които извърши? А, пъзливецо?“

— Защото не мога — пак на глас каза Норис. Отново светна мълния; сянката му заигра по стената на бараката, сякаш вече беше започнал въздушния си танц. — Твърде късно е.

„Тогава поне погледни за последно онова, ЗАРАДИ което извърши всичко — настояваше гневният глас в главата му. — Това поне нищо не ти коства да го направиш. — Погледни! Погледни ДОБРЕ!“

Навън отново просветна. Мъжът хвърли един поглед към въдицата… и извика от мъка и в същото време от пълно недоумение. Целият потрепери и едва не падна, без да иска от стола.

Лъскавата въдица, жилавата и здрава „Бейзън“ я нямаше. На нейно място стоеше някаква мръсна, издялана бамбукова пръчка — най-обикновената въдица, която човек можеше да си представи и на която с едно-единствено ръждясало винтче беше окачена макара, тип „Зебко“, каквато можеше да си позволи дори едно дете.

— Някой я е откраднал! — възкликна шашардисаният Норис и усети как го изпълва отново онова чувство на завист и почти параноична страст по нещата, които не притежава, която го беше съпровождала през целия му живот. Каза си, че трябва да излезе на улицата и да настигне крадеца, преди да е избягал далеч. Щеше да убие всички в града, ако се наложеше, но щеше да открие виновника, — НЯКОЙ МИ Е ОТКРАДНАЛ БЕЙЗЪНА! — изрева отново Риджуик и отново за малко да падне от стола.

„Нищо подобно — отвърна му гневният вътрешен глас. — Винаги си е била такава. Това, което сега ти откраднаха, са пердетата, които толкова упорито, и при това изцяло по собствено желание, беше държал пред очите си.“

— Не го слушай! — хванаха го за главата нечии чудовищни ръце, които с все сила започнаха да стискат черепа му. — Не го слушай, не, не, не!

Но отново мина светкавица и отново на мястото, където допреди миг стоеше бейзънът, се показа мръсната бамбукова пръчка. Норис я беше опрял на стената именно защото искаше тя да е последното нещо, което вижда през живот си. Никой не можеше да е влязъл в това време; никой не можеше да я е взел или подменил; следователно вътрешният глас беше прав.

„Нещата винаги са си били такива — повтаряше разгневеният глас. — Единственият въпрос, които сега стои пред теб, е ще направиш ли нещо, за да ги оправиш, или ще скочиш веднъж завинаги в мрака?“

Ръката му започна да напипва клупа, но в този миг Норис усети, че в бараката има и някой друг. Струваше му се, че усеща миризмата на тютюн, кафе и одеколон — навярно „Джентълменът от Юга“ или нещо такова; с други думи, миризмата на господин Гонт.

Дали просто той изгуби равновесие или нечии невидими ръце го блъснаха от стола, не стана ясно. Но единият му крак пропадна в нищото, тялото му се извъртя и другият неволно изрита стола надалеч.

Норис дори не успя да извика, защото примката мигновено се стегна около врата му. Едната му ръка обаче в последния момент докопа гредата, за която беше завързано въжето, и той с усилие успя да се повдигне, колкото въжето да не му счупи врата и да не го задуши. Другата му ръка се вкопчи в конопената примка, от чийто неприятен допир до кожата си Норис нямаше как да се отърве.

„Грешиш! — счу му се да му крясва господин Гонт. — Грешиш, и то как, проклет страхливец!“

Но него го нямаше, поне не и материално; Риджуик знаеше, че никой не го е блъснал от стола. И все пак беше повече от сигурен, че някаква част от търговеца витаеше из помещението… а господин Гонт не беше никак радостен да разбере, че нещата не се развиват така, както му се е искало. Глупаците не трябваше да видят нищо. Или поне не и докато все още можеха да попречат на плановете му.

Норис напрегна мускули и се опита да разхлаби примката, но възелът сякаш беше излят от бетон. Ръката, на която е държеше, трепереше и аха-аха да се разтвори. Краката му безпомощно ритаха във въздуха на три стъпки от земята. Трудно му беше повече да пази и неестествения ъгъл, който брадичката му беше образувала с врата му. Дори се чудеше как изобщо беше съумял да се задържи.

Най-накрая успя да провре два пръста под въжето около врата си и с цената на много усилия да поразхлаби примка. Едва беше успял да изхлузи главата си от клупа, когато ръката на която се държеше, изведнъж болезнено се схвана.

Норис тупна на земята и за известно време остана свит кълбо, притискайки схванатата ръка към гърдите си и изплаквайки на глас целия ужас, който го беше обхванал. Мълниите осветяваха оголените му зъби, които блестяха мрака като миниатюрни аркади от седеф. Той изгуби съзнание… Колко дълго беше прекарал в несвяст, не знаеше, но и когато си върна разсъдъка, навън все още се лееше порой и проблясваха светкавици.

С мъка се изправи на крака и продължавайки да притиска болната ръка към тялото си, се приближи до въдицата опряна на стената. Ръката му започваше лека-полека да се поотпуска, но все още му беше трудно да успокои дишането си. Пръстите му сграбчиха въдицата и очите му я огледаха внимателно и продължително.

Бамбук. Мръсен, гаден бамбук! Пукната пара не струваше; за нищо не можеше да служи.

Норис пое дълбоко дъх и нададе яростен рев. В същото време изпита срам от самия себе си. Вдигна коляно и строши пръчката надве, а после и всяка от половинките. Всяко едно от парчетата му се струваше гнусно — меко и слузесто. Бамбукът се превръщаше в най-мошеническото вещество, което може да се срещне в природата. Най-накрая той ги захвърли настрана и те се струпаха около съборения стол като купчина съчки за огън.

— Ето! — извика си той сам на себе си. — Ето! Ето! ЕТО!.

Мислите му отново се върнаха към господин Гонт със сребристата коса, костюма от туид и хищната му, примамлива усмивка.

— Ще ти видя аз сметката на тебе — закани се шепнешком Норис. — Хич и не ща да знам какво ще ми се случи на мен след това, но ще те наредя така, че да ме запомниш!

Отиде до вратата на бараката, разтвори я широко и излезе на дъжда. На тротоара пред дома му стоеше паркирана зачислената му полицейска кола номер две. Той с приведе да не би да го отвее развилнелият се вятър и с насочи към нея.

— Може и да не те знам що за същество си — говореше Норис, — но все ще докопам подлия ти, измамнически задник!

Влезе в колата и потегли. Лицето му непрекъснато си сменяше изражението; какво ли не се четеше по него унижение, нещастие, мъка, гняв… Като излезе на платното, обърна по посока на „Неизживени спомени“ и наду газта.

3

Поли Чалмърс сънуваше, че влиза в „Неизживени спомени“, но зад щанда не стоеше Лийлънд Гонт, а леля Еви Чалмърс. Носеше най-хубавата си синя рокля и синия шал с червен кант. Стискаше молив между едрите си, невероятно равни изкуствени зъби.

— Лельо Еви! — извика насън младата жена. Внезапно почувства огромна радост и още по-огромно облекчение, каквито изпитваме само в приятните сънища и в момента, когато се пробудим от някакъв кошмар. — Лельо Еви, ти си жива!

Но леля й с нищо не показа, че я познава, а изрече:

— Купете всичко, което ви хареса, госпожице. Между другото, как се казвате — Поли, или Патриша? Струва ми се, че съм забравила името ви.

— Лельо Еви, казвам се Триша. Винаги си ме наричала така.

Възрастната жена не обърна внимание на думите й, а продължи:

— Няма значение как се казвате. Важното е, че днес имаме специална разпродажба. Трябва да пласираме всичко.

— Лельо Еви, какво правиш тук?

— Тук ми е мястото, госпожице Две имена. Всъщност мястото на абсолютно всеки човек е тук, тъй като всички обичат добрата сделка. Всеки харесва да получи нещо срещу нищо… дори с цената на всичко.

Внезапно чувството за благополучие изчезна и бе заменено от страх. Поли надникна в остъклените витрини и видя бутилки с кафеникава течност. Върху етикетите им пишеше: „ЕЛЕКТРИЧЕСКИ ТОНИК НА Д-Р ГОНТ“. Видя още зле направени навиващи се играчки, които при второто завъртане на ключето се разпадат и от тях се разхвърчават зъбни колела и пружини, а също и безвкусни играчки във формата на полови органи. Забеляза шишенца, пълни с прах, наподобяващ кокаин; етикетите им гласяха: „СПЕЦИАЛИТЕТ НА Д-Р ГОНТ, УСИЛВАЩ ПОТЕНТНОСТТА“. В остъклените витрини бяха подредени още много евтини стоки, претендиращи за оригиналност: зеленикави пластмасови кучешки фъшкии, прах за сърбеж, кутии за цигари с пружина, пискливи клаксони. Имаше и от „рентгеновите очила“, с които според рекламата можете да виждате през затворени врати и през дрехите на дамите, но на практика са абсолютно безполезни, само дето оставят около очите ви черни окръжности като на миеща мечка Поли видя пластмасови цветя, белязани карти за игра и шишенца с евтин парфюм, върху които се мъдреше надпис: „Любовен еликсир № 9 на д-р ГОНТ. ПРЕВРЪЩА УМОРАТА в сладострастие“.

Всички изложени стоки бяха еталон за безвкусица и безполезност.

— Ще намерите всичко, което желаете, госпожице Две имена — обади се леля й.

— Защо ме наричаш така, лельо? Не ме ли познаваш?

— Даваме гаранция за стоката. Единственото, за което не гарантираме след продажбата, е животът ти. Затова не се колебай, а купувай, купувай, купувай!

Сега тя се втренчи в Поли и младата жена усети такъв страх, сякаш нож прониза сърцето й. В очите на леля Еви прочете състрадание, но то бе някак си ужасяващо, безмилостно.

— Как се казваш, дете? Като че едно време знаех името ти.

В съня си (и в леглото си) Поли се разплака.

— Да не би и някой друг да е забравил името ти промълви старицата. — Струва ми се, че точно така е станало.

— Лельо Еви, плашиш ме!

— Ти сама се плашиш, скъпа — отвърна й тя и отново с втренчи в нея. — Запомни едно, госпожице Две имена — тук едновременно купуваш и продаваш.

— Лекарството ми е необходимо! — възкликна Поли и се разрида още по-силно. — Ръцете ми…

— Стига си циврила, госпожице Поли Фриско — спокойно изрече леля Еви и извади една от бутилките с надпис „Електрически тоник на д-р Гонт“. Постави я на тезгяха — малко тумбесто шише, пълно с кафеникава течност, напомняща размекната кал. — Естествено това няма да премахне болката ти — нищо не е в състояние да я облекчи — но може да я пренесе в друг орган от тялото ти.

— Какво искаш да кажеш? Защо ме плашиш?

— Ще промени местонахождението на твоя артрит, госпожице Две имена — вместо ръцете ти заболяването ще атакува сърцето ти.

— Не!

— Да!

— Не! Не! Не!

— О, да, да. Също и душата ти. Но поне ще ти остане гордостта. Не е ли тя най-важното за една жена? Когато загубиш всичко — сърцето и душата си, дори любимия мъж — все пак ще ти остане гордостта, малка госпожице Поли Фриско. Тя ще бъде единствената монета в кесията ти. Нека да ти бъде горчиво утешение до края на живота ти. Дано да ти послужи. Всъщност трябва да ти послужи, защото ако продължаваш по същия начин, положително не ще получиш нищо повече.

— Моля те, престани, не…

4

— Престани! — промърмори в съня си тя. — Моля те, престани. Моля те!

Обърна се на една страна, ашхата тихо издрънча на верижката си. Мълния проряза небето, удари бряста, издигащ се на брега на потока и дървото рухна в разпенените води, докато Алън Пангборн, стиснал волана на своето комби, беше заслепен от яркия проблясък.

Последвалият гръм събуди Поли, тя стреснато отвори очи. Бавно протегна ръка към талисмана и го сграбчи, сякаш за да я защити. Ръката й вече не беше скована — като че ставите бяха добре смазани сачмени лагери.

„Госпожица Две имена… малка госпожице Поли Фриско“

— Какво… — Гласът й бе прегракнал, но съзнанието беше напълно ясно, сякаш изобщо не бе заспивала, а беше изпаднала в дълбок размисъл, подобен на транс. Започваше да я терзае някаква мисъл, натрапчива и от огромно значение. Навън светкавиците прорязваха небето като ярки ракети.

„Да не би някой друг да е забравил името ти?… Струваш се, че точно така е станало.“

Тя протегна ръка към нощното шкафче и запали лампата. Редом с телефона, оборудван с огромни подложки върху бутоните, от които Поли вече нямаше нужда, лежеше пликът, който бе открила сред останалата поща, когато следобед се беше прибрала у дома. Беше сгънала ужасното писмо и го беше прибрала обратно.

Стори й се, че в паузите между оглушителните гръмотевици дочува виковете на хора. Но младата жена не им обърна внимание; мислеше си за кукувиците, които снасят яйцата си в чужди гнезда. Нима при завръщането си бъдещата майка забелязва, че има едно яйце повече? Не, разбира се. Просто го приема за свое. Както Поли бе приела проклетото писмо само защото го бе открила на пода в коридора заедно с два каталога и покана да се включи в кабелната телевизия на Западен Мейн.

Но нали всеки може да пусне писмо в пощенската ти кутия?

— Госпожица Две имена — озадачено промърмори тя. — Малката госпожица Поли Фриско.

Ах, ето го разковничето! Онази мисъл, която подсъзнанието й бе запомнило и накарало леля Еви да изрече. Защото някога тя действително се бе казвала госпожица Поли Фриско.

Посегна към плика.

— Недей! — заповяда й добре познат глас. — Не го докосвай, Поли, ако не искаш да ти се случи нещо неприятно!

Ръцете й се сгърчиха от болка, силна като престояло кафе.

„Няма да премахне болката ти… но може да я пренесе на друго място.“

Натрапчивата мисъл ясно се оформяше в съзнанието и. Нито гласът на господин Гонт, нито каквото и да било друго можеше да й попречи.

„Само ти можеш да й попречиш, Поли — промълви търговецът. — Повярвай ми, трябва да го направиш.“

Поли отдръпна ръка, преди да докосне писмото, и стисна в юмрук ашхата. Усети как нещо, затоплено от трескавото й тяло, забързано се движи в сребърния амулет; стомахът й се сви от отвращение, вътрешностите й сякаш се разлагаха.

Пусна амулета и отново посегна към писмото.

„Предупреждавам те за последен път, Поли“ — прошепна й мистър Гонт.

„Да — отвърна леля Еви. — Мисля, че говори сериозно, Триша. Винаги е имал слабост към горделивите жени, но знай, че сега е по-различно. Струва ми се, че не си пада по онези, които му се съпротивляват. Настъпи моментът веднъж завинаги да решиш как всъщност се казваш.“

Сграбчи плика, без да обръща внимание на новия пристъп на болка, сковаващ пръстите й, и погледна написания на машина адрес. Това писмо — препоръчано писмо — беше изпратено до мис Патриша Чалмърс.

— Не — прошепна тя. — Името е грешно. — Грабна писмото и бавно и уверено го смачка на топка, без да забелязва тъпата болка, пулсираща в ставите й. Очите й трескаво блестяха. — В Сан Франциско всички ме познаваха като Поли, дори хората от социалната служба!

Промяната на името беше свързана с опитите й напълно да забрави миналото и предишния си живот, които смяташе, че са й причинили болка, без да допуска нито за миг еретичната мисъл, че в повечето случаи сама е виновна за страданията си. В Сан Франциско никой не я познаваше като Триша или Патриша, само като Поли. Бе вписала това в трите формуляра за постъпване на работа, дори се беше като Поли Чалмърс, без инициал за бащино име.

Ако Алън действително е писал на социалните служби Сан Франциско, навярно е дал името й като Патриша. В такъв случай положително е получен отрицателен отговор. Да, разбира се. Дори адресите няма да съвпаднат, тъй като преди години тя бе вписала в графата „Последно местожителство“ адреса на родителите си, чиято къща се намираше в другия край на града.

Ами ако Алън е дал две имена? Поли и Патриша?

Какво ще се случи тогава? Поли познаваше добре бюрокрацията на държавните чиновници и смяташе, че изобщо няма значение какво име е дал Алън; в случай, че й пишеха, писмото щеше да бъде адресирано до човека, чието име фигурираше в тяхната картотека. Поли имаше приятелка в Оксфорд, чиято кореспонденция от университета в Мейн все още бе адресирана с моминското й име, въпреки че бе омъжена от двайсет години.

Но на този плик пишеше Патриша Чалмърс, не Поли Чалмърс. А кой тъкмо днес я бе нарекъл Патриша?

Същият човек, който знаеше, че истинското име на Нети Коб всъщност е Нетиша. Нейният добър приятел Лийлънд Гонт.

Внезапно дочу гласа на леля Еви: „Всичко дето си го мислиш за имената, е много любопитно, но в действителност не е най-важното. Важен е мъжът, твоят мъж. Не греша, като го наричам «твой», нали? Това важи дори и сега. Много добре знаеш, че не би сторил нищо зад гърба ти, както се твърди в писмото. Няма значение до кого е адресирано, нито че звучи страшно убедително… Но ти добре го знаеш, нали?“

— Да — прошепна тя. — Знам го.

Нима действително бе повярвала на абсурдното, невероятно писмо, или беше предпочела да не се усъмни в написаното, тъй като се страхуваше — не, изпитваше ужас — че Алън ще прозре гнусната истина за ашхата и ще я принуди да избира между него и амулета.

— О, не се самозалъгвай — прошепна. — Разбира се, че отначало повярва на писмото. Само за няколко часа, но му повярва. Господи! Господи, какво направих!

Захвърли смачканото писмо на пода с отвращението на жена, току-що осъзнала, че държи мъртъв плъх.

„Не му казах защо съм ядосана, не му дадох възможност да обясни… просто… просто повярвах на писмото. Но защо? Господи, защо?“

Разбира се, тя много добре знаеше отговора. Внезапно я бе обзел панически страх, че лъжите й около обстоятелствата, свързани със смъртта на Келтън, са разобличени; че някой подозира колко е страдала през годините, прекарани в Сан Франциско; че някой я обвинява за смъртта на детето й… И този някой е единственият човек на света, на когото тя държи и от чието мнение се интересува.

Но това не беше всичко, съвсем не. Реакцията й бе продиктувана най-вече от гордост — наранена, оскърбена, пулсираща като възпалена рана гордост. Гордостта — единствената монета в празното й портмоне. Беше повярвала на писмото, подтиквана от паника и срам, срам, породен от гордостта й.

„Винаги съм харесвал горделивите жени.“

Ръцете й се сгърчиха от неописуема болка; Поли изстена и ги притисна към гърдите си.

„Все още не е прекалено късно, Поли — промълви господин Гонт. — Дори сега все още не е прекалено късно.“

— О, майната й на гордостта! — ненадейно изкрещя младата жена, обгърната от мрака на задушната спалня, и дръпна амулета от шията си. Стисна го в юмрука си и понечи да го захвърли, но тънката сребърна верижка се оплете в пръстите й.

Внезапно ашхата се пропука като черупка на яйце. „МАЙНАТА Й НА ГОРДОСТТА!“

Моментално болката загриза ръцете й като гладно животинче… но в този момент Поли осъзна, че не е толкова непоносима, че страховете й са били напразни. Разбра още, че Алън изобщо не е писал на социалните служби в Сан Франциско.

— Майната й на гордостта! Майната й! Майната й! — изкрещя младата жена и запрати медальона в отсрещната стена. Той отскочи, падна на пода и се разцепи на две. Навън проблесна мълния; Поли видя как два космати крака се подават от цепнатината, която се разшири. От нея изпълзя малък паяк и бързо запълзя към банята. На бледата светлина на проблясващите светкавици тялото му хвърляше удължена сянка на пода.

Поли скочи от леглото и се втурна да го хване. Трябваше да го убие, и то незабавно… защото той се уголемяваше пред очите й.

Досега се бе хранил с отровите, изсмуквани от тялото й и след като вече не беше затворен в амулета, можеше да придобие гигантски размери.

Поли натисна бутона в банята, флуоресцентната лампа над мивката примигна и се запали. Паякът бързо пълзеше към ваната. Когато се бе пъхнал под вратата, беше голям колкото бръмбар, но сега бе достигнал размерите на мишка.

Щом младата жена влезе в банята, отвратителното насекомо се обърна и запълзя към нея — косматите му крака издаваха лек шум, плъзгайки се по плочките. Докато ужасено го наблюдаваше, Поли си помисли: „През цялото време съм го носела на шията си, притискала съм го между гърдите си ПРЕЗ ЦЯЛОТО ВРЕМЕ!“

Тъмнокафявото тяло на паяка беше покрито с бодлички, косъмчета стърчаха от краката му. Помътнели очи, подобни на фалшиви рубини, се взираха в нея… Тя видя, че от устата му се подават два кучешки зъба, подобни на извитите зъби на вампир. От тях се процеждаше бистра течност; щом капките попаднеха на плочките, на мястото им зейваха малки кратери, от които се издигаше дим.

Младата жена изпищя и сграбчи вакуумната помпа за отпушване на канали, поставена до тоалетната чиния. Болката скова ръцете й, но тя здраво стисна дървената дръжка на помпата и удари паяка с нея. Той запълзя обратно към ваната, единият му крак беше счупен. Поли изтича след него.

Въпреки че беше ранен, той продължаваше да се уголемява. Сега беше голям колкото плъх, издутият му корем се влачеше по пода, но въпреки това изпълзя по завесата на душа с учудваща бързина. Докато пълзеше по найлоновата тъкан, краката му издаваха звук, подобен на барабаненето на дъждовни капки. Металните халки, придържащи завесата затракаха.

Жената замахна с помпата като с бейзболна бухалка (тежката каучукова чашка изсвистя във въздуха) и я стовари върху отвратителното създание. За съжаление помпата не беше предназначена за подобна употреба. Завесата се изду и паякът тупна във ваната, издавайки неприятен звук.

В този миг електричеството изгасна.

Здраво стиснала помпата, Поли стоеше в мрака и се ослушваше. Сетне отново проблесна мълния и тя видя косматото тяло на паяка да се подава над ръба на ваната. Съществото, излязло от голямата колкото напръстник ашха, сега беше с размерите на котка; съществото, което бе изсмуквало кръвта й, докато беше премахвало болката в ръцете й.

„Пликът, който оставих в апартамента на стария Кембър… защо беше толкова важен?“

Ала след като амулетът вече не беше на шията й, страхотна болка сковаваше ръцете й и замъгляваше съзнанието й — в този момент не беше толкова сигурна, че Алън е невинен.

Извитите зъби на паяка потропваха по порцелана, сякаш някой чукаше с монета по масата, за да привлече вниманието на околните. Безжизнените, стъклени очи на насекомото е взираха в нея над ръба на ваната, сякаш искаха да й кажат: „Прекалено късно е. Прекалено късно е за Алън, за теб. Прекалено късно е за всички.“

Младата жена се спусна към него и изкрещя:

— Какво ме накара да сторя? Какво ме накара да сторя? О, чудовище такова, КАКВО МЕ НАКАРА ДА СТОРЯ?

Паякът се изправи на задните си крака, трескаво търсейки в завесата опора, готов да се съпротивлява.

5

Ейс Мерил изпита мъничко уважение към Кийтън, когато старият глупак извади ключ и отвори бараката, върху вратата на която с огромни червени букви бе написано „ЕКСПЛОЗИВИ“. Започна да го уважава още повече, когато усети мразовития въздух, дочу жуженето на климатичната инсталация и видя подредените една върху друга дървени каси. Динамит, купища динамит, предназначен за пътното строителство. Е, не беше като да разполагащ с арсенал от самонаправляващи се ракети „Стингър“, Но щеше да е достатъчно за прекрасно увеселение. Да, точно така.

В кутията между предните седалки на камионетката заедно с различни полезни инструменти беше открил мощно електрическо фенерче.

Сега, докато Алън наближаваше Касъл Рок с комбито си, докато Норис Риджуик седеше в кухнята си и майстореше примка за бесене от здраво въже, докато Поли Чалмърс разговаряше насън с леля Еви — Ейс освети с фенерчето една подир друга дървените каси. Дъждът барабанеше по покрива на бараката. За миг му се стори, че стои под душа в затвора.

— Да се хващаме на работа — прегракнало прошепна Бъстър.

— Само минутка, татенце — отвърна той. — Малка почивка. — Подаде на спътника си фенерчето и извади найлоновото пликче, което беше получил от господин Гонт. Изсипа малко кокаин върху дланта си и жадно го засмърка.

— Това пък какво е? — подозрително попита съветникът.

— Южноамерикански звезден прах — страхотен е!

— Пфу! — изсумтя Кийтън. — Сигурно е кокаин. Онези продават кокаин.

Не бе необходимо да го пита кои са „онези“. Докато пътуваха насам, мухльото дрънкаше само за тях и Ейс подозираше, че цяла нощ ще продължава в същия дух. Затова възрази:

— Не е вярно, татенце. Не го продават. Те са хората, които искат всичко за себе си. — Изсипа още малко кокаин в трапчинката в основата на палеца си и протегне ръка. — Айде, опитай и признай, че съм прав.

Кийтън го изгледа, по лицето му бяха изписани едновременно колебание, любопитство и съмнение.

— Защо непрекъснато ме наричаш „татенце“? Не съм толкова стар, че да ти бъда баща.

— Предполагам, че не се интересуваш от комикси, ама там има един тип на име Р. Кръмб — отвърна Ейс. Наркотикът вече му действаше, беше напрегнат като навита пружина. — Та той рисува комикси, в които главният герой е някой си Зипи. А ти си досущ като бащата на Зипи.

— Това комплимент ли е? — несигурно попита Бъстър.

— И то страхотен. Но ако искаш, ще ти викам господин Кийтън. — Замълча, сетне добави, като подчертаваше всяка дума: — Както те наричат Те.

— А, не — моментално възрази съветникът. — Викай ми както искаш, само да не е нещо обидно.

— Разбира се, че не е. Хайде, опитай малко от прашеца и ти гарантирам, че ще запееш: „Давай, за работа се залавяй и се труди, дорде навън се зазори.“

Бъстър отново го изгледа недоверчиво, сетне смръкна от кокаина. Закашля се, кихна и стисна носа си. Насълзените му очи обвинително се втренчиха в Ейс.

— Пари.

— Само първия път — усмихнато отвърна той.

— Освен това не усещам нищо. Престани да се лигавиш и ми помогни да натоварим сандъците в камионетката.

— Готово, татенце.

Работата им отне по-малко от десет минути. След като натовариха последната каса, Бъстър заяви:

— Май че все пак това чудо действа. Дай да си смръкна още малко.

— Разбира се, татенце. И аз ще последвам примера ти.

Качиха се в камионетката и потеглиха обратно към града. Кийтън караше и вече не приличаше на бащата на Зипи, а на господин Жабок от анимационния филм на Уолт Дисни „Шумът на върбите“. Очите на главния съвети проблясваха фанатично. Учудващо бе как съзнанието му се бе прояснило; чувстваше, че всичко му е ясно. Бърбореше неспирно, разкри на Ейс всеки техен план и заговор, машинациите им. През това време той седеше със скръстен крака в задната част на камионетката и прикачваше часовникови механизми към капсула-детонатор. В този момент Бъстър напълно бе забравил за Алън Пангборн, който беше Техният главатар. Беше изцяло завладян от идеята да взриви целия Касъл Рок — или по-голяма част от него — и да изпрати враговете си на онзи свят.

Уважението на Ейс прерасна във възхищение. Старият пръдльо беше луд, а той винаги си бе падал по откачените. Чувстваше се добре сред тях. При това „татенцето“ за пръв път опитваше кокаин и умът му витаеше из космоса. Бърбореше непрекъснато, а Ейс само повтаряше: „ъ-хъ“, и „точно така“ и „абсолютно си прав, татенце“.

Няколко пъти едва не го нарече „господин Жабок“, но навреме се усети. В противен случай можеше да си изпати.

Преминаха по моста, докато Алън все още се намираше на пет километра от него, и излязоха от камионетката под проливния дъжд. Ейс откри одеяло в задната част на фургона и зави с него пакет динамит, снабден с часовников механизъм.

— Имаш ли нужда от помощ? — неспокойно попита Бъстър.

— По-добре сам да се оправям, татенце. Може да паднеш в проклетия поток и ще изгубя време, докато те измъкна. Бъди нащрек, това е всичко.

— Добре, Ейс… защо първо не си смръкнем още малко кокаин?

— Не сега — отвърна му и го потупа по набитото рамо. — Това чудо е почти чисто. Да не би да искаш да гръмнеш?

— Не. Всичко може да гръмне, но не и аз. — Той се засмя лудешки и Ейс го последва.

— Добре се забавляваш, а, татенце?

Бъстър с учудване установи, че спътникът му има право. Депресията, последвала… нещастния случай с Миртъл… сега изглеждаше отдавна забравена. Чувстваше, че заедно с добрия си приятел Ейс Мерил най-сетне са натикали врагове където им е мястото и вече ги стискат в юмрука си.

— Точно така — отвърна той, докато го наблюдаваше как се плъзва на мокрия, тревист бряг, притиснал към корема си увития в одеяло динамит.

Под моста не валеше толкова силно, но това нямаше значение — динамитът и капсул-детонаторите бяха непромокаеми. Ейс закрепи пакета между две подпори, сетне прикрепи капсул-детонатора към динамита, като долепи предварително оголените краища на жиците към една от пръчките. Нагласи стрелката на 40 — часовникът затиктака.

Ейс изпълзя изпод моста и се покатери по хлъзгавия бряг.

— Е? — нетърпеливо попита Бъстър. — Смяташ ли, че ще гръмне?

— Няма начин — успокои го той и се качи в камионетката, без да обръща внимание, че е мокър до кости.

— Какво ще стане, ако Те го открият и обезвредят, преди да…

— Татенце — прекъсна го Ейс, — замълчи за миг. Покажи си главата навън и се ослушай.

Кийтън се подчини. Стори му се, че някъде в далечината дочува викове и писъци, от време на време заглушавани от гръмотевиците. Сетне съвсем отчетливо прозвуча изстрел от пистолет.

— Господин Гонт им създава работа! — възкликна Мерил. — Умник е, кучият му син. — Отново изсипа кокаин в трапчинката на дланта си, смръкна и поднесе ръката си под носа на Бъстър. — Почерпи се, татенце. Забавлението започва.

Той отново се подчини.

Камионетката им се отдалечи от моста приблизително седем минути преди Алън Пангборн да премине по него. Стрелката на скрития отдолу часовников механизъм беше изминала десет деления и сега показваше 30.

6

Ейс Мерил и Данфърд Кийтън — наричан още бащата на Зипи или господин Жабок — караха бавно по Мейн Стрийт сред проливния дъжд и подобно на Дядо Коледа и неговия помощник оставяха по пътя си малки пакети. Два пъти покрай тях профучаха полицейски коли, но полицаите не проявиха интерес към камионетката, която приличаше на фургоните, използвани от телевизията. Както Ейс бе отбелязал, господин Гонт Им създаваше доста работа.

Оставиха пет пръчки динамит с часовников механизъм на прага на погребалното бюро, в съседство с което се намираше бръснарницата. Ейс уви ръката си с одеяло и с лакът счупи стъклената врата. Съмняваше се, че заведението е оборудвано с алармена инсталация… пък и дори да имаше, полицаите едва ли щяха да се отзоват. Бъстър му подаде току-що приготвена бомба — използваха тел, за да привържат здраво часовниковите механизми и капсул-детонаторите към динамита — и Ейс я пусна през дупката във вратата. Двамата я наблюдаваха как се търкулна, спря до първия стол и часовникът, нагласен на 25, се задейства.

— Май че известно време никой няма да се бръсне тук, татенце — пошепна Ейс и Бъстър се изкикоти.

После се разделиха; Мерил хвърли една бомба в „Галакси“, докато съучастникът му напъха друга през процепа за нощни депозити в банката. Докато се връщаха към камионетката под безмилостно плющящия дъжд, мълния проряза небето. С оглушителен трясък брястът рухна в потока. За миг двамата останаха неподвижни, взирайки се в тази посока; хрумна им, че бомбата под моста е избухнала двайсетина минути по-рано, но не забелязаха буен пламък.

— Май беше мълния — промълви Ейс. — Сигурно е ударила някое дърво. Да тръгваме.

Той седна зад волана. Когато камионетката потегли, покрай нея мина комбито на Алън. Поради проливния дъжд нито един от шофьорите не забеляза другия.

Двамата терористи спряха пред ресторанта на Нан. Ейс отново счупи стъклената врата с лакът и остави бомбата с тиктакащия часовник, този път нагласен на 20, до касовия апарат. Когато излизаха, навън проблесна невероятно ярка мълния и уличните лампи изгаснаха.

— Електростанцията е! — щастливо възкликна Бъстър. Ликвидирахме я! Фантастично! А сега — към сградата на общината. Да я направим на пух и прах!

— Татенце, градът гъмжи от ченгета. Не ги ли видя?

— Няма страшно, те са като куче, което гони опашката си — нетърпеливо отвърна съучастникът му. — А когато бомбите започнат да избухват, онези глупаци напълно ще се шашнат. Освен това в тъмнината спокойно ще влезем през сградата на съда, съседна на общината. Шперцът отваря всички врати.

— Знаеш ли, татенце, смел си като лъв.

Бъстър се поусмихна.

— Ти също, Ейс.

7

Алън паркира комбито пред „Неизживени спомени“, изключи мотора и за момент остана неподвижен, взирайки се в магазина на господин Гонт. Сега на табелата, окачена на витрината, беше написано:

„КАЗВАШ ЗДРАВЕЙ, А АЗ КАЗВАМ СБОГОМ,

СБОГОМ, СБОГОМ!

НЕ ЗНАЯ ЗАЩО КАЗВАШ ЗДРАВЕЙ,

НО АЗ КАЗВАМ СБОГОМ.“

Мълниите проблясваха и угасваха като гигантски неонови-лампи и под светлината им витрината напомняше изцъклено, мъртво око.

Все пак инстинктът подсказваше на шерифа, че макар магазинът да е затворен и потънал в тишина, вътре има някого. Твърде вероятно в суматохата господин Гонт да е напуснал града, подпомогнат от вилнеещата буря и от факта, че полицаите се щураха напред-назад като пилета с откъснати глави. Но докато караше с безумна скорост обратния път от болницата в Брайтън, в съзнанието Алън бе възникнала съвсем ясна представа за господин Гонт в ролята на Шегобиеца, заклетия враг на Батман. Очевидно си имаше работа с човек, който смята за висша проява на чувство за хумор да инсталира в тоалетната на някой приятел клапа, връщаща с мощна струя водата. Подобен човек — човек, който поставя кабърче на стола ти или на шега пъха в обувката ти запалена клечка кибрит, никога не би си тръгнал, преди да седнеш на стола или да забележиш, че чорапите ти горят и пламъкът обхваща маншетите на панталоните ти. Разбира се, че за нищо на света не би пропуснал да се позабавлява за твоя сметка.

„Струва ми се, че все още си тук — помисли си Алън. — Не искаш да пропуснеш нито миг от забавлението, нали, мръснико?“

Седеше неподвижно, взираше се в магазина със зелената тента, опитвайки се да предвиди ходовете на човека, привел в действие сложния си и злокобен план. Толкова се бе задълбочил в размисъл, че не забеляза старата кола с аеродинамични форми, паркирана до неговата. Всъщност това беше прословутият „Тъкър Талисман“ на господин Гонт.

„Как го направи? Има куп неща, които жадувам да науча, но едно ми е достатъчно засега. Как успя да го сториш? Как успя за толкова кратко време да научиш толкова много за нас?“

„Брайън твърдеше, че всъщност господин Гонт не е човек.“

По принцип Алън би се изсмял на подобно предположение, както и на мисълта, че амулетът на Поли притежава свръхестествена лечебна сила. Ала сега, сгушен в мрака, докато наоколо вилнееше страховитата буря, а витрината на магазина го наблюдаваше като изцъклено, мъртво око, предположението на Брайън му се стори ужасяващо, и съвършено логично. Спомни си деня, когато бе спрял пред „Неизживени спомени“ с намерението да се запознае и да разговаря с господин Гонт; спомни си и обзелото го странно чувство, докато надничаше през витрината, поставил длани на слепоочията си, за да вижда по-добре. Имаше чувството, че го наблюдават, въпреки че в магазина нямаше никого. И не само това — бе усетил, че онзи, който го наблюдава, е изпълнен със злонамереност и омраза. Чувството беше толкова натрапчиво, че за миг се изплаши — беше взел собственото си отражение за грозното (и полупрозрачно) лице на непознат.

Да, усещането беше натрапчиво… много натрапчиво. Спомни си и още нещо — думите, които баба му често му повтаряше, когато беше малък: „Гласът на дявола гали слуха.“

„Брайън твърдеше, че…“

По какъв начин господин Гонт бе научил всички тайни на хората в градчето? И защо, за Бога, ще си прави труда с Касъл Рок, чието име дори го няма на картата?

„… всъщност господин Гонт не е човек.“

Алън рязко се наведе и заопипва под дясната седалка. За миг си помисли, че това, което търси, е изчезнало — може би се е изтърколило през отворената врата — сетне пръстите му докоснаха метална повърхност. Просто се беше изтъркаляло под седалката. Той го измъкна, загледа го… и угнетяващият глас, който бе замлъкнал, откакто беше излязъл от болничната стая на Шон Раск (или пък шерифът бе прекалено зает, за да му обърне внимание), проговори високо, с неприятни жизнерадостни нотки:

„Здрасти, Алън! Съжалявам, че ми се наложи да замина, но сега отново съм тук. Я да видя какво държиш? Ламаринена кутия с фъстъци? Не — само прилича на кутия, но всъщност е нещо друго, нали? Това е последният майтапчийски предмет, който Тод купи от магазина в Обърн. Кутия, която на пръв поглед е пълна с фъстъци, но вътре е скрита зелена змия — пружина, обвита с разтегателна хартия. Когато ти я поднесе с блеснали очи и широка, тъпа усмивка, ти му каза да си вземе обратно тази глупост. А когато лицето му помръкна, ти се престори, че не забелязваш — каза му… чакай да си помисля. Всъщност какво му каза?“

— Че само глупците си пръскат парите за щяло и нещяло — промълви Алън. Неспирно премяташе кутията в ръцете си, взираше се в нея, но пред очите му беше лицето на Тод — Ето какво му казах.

„О-о-о, д-а-а-а — съгласи се гласът. — Как можах до забравя? Искаш ли да си поговорим за човешката злоба? Божичко, Луис. Добре, че ми напомни! Добре, че напомни и на ДВАМА НИ! Само дето Ани спаси положението — каза на Тод да задържи играчката. Каза още… Всъщност какво каза?“

— Че играчката е забавна, че Тод е същият като мен и че човек само веднъж в живота си е дете. — Прегракналият глас на Алън трепереше. Отново се разплака, защо пък не? По дяволите, имаше достатъчно причини да плаче. Отново усети как познатата болка дълбае сърцето му като свредел.

„Боли те, нали? — съчувствено попита виновният, изпълнен с омраза към себе си глас, но Алън (или тази част от разума му, способна все още да разсъждава логично) бе сигурен, че съчувствието е престорено. — Причинява ти прекалено голямо страдание, като кънтри-песен, в която красивата любов се оказва фалшива, или добрите деца без време загиват. Знай, че нямаш нужда от предмети, които ти причиняват такава мъка. Скрий кутията в жабката на колата, приятел, забрави за нея. А следващата седмица, когато тази лудост приключи, по-добре размени комбито за нова кола и остави кутията в него. Защо не? Защо не? Змията, скрита в кутия от фъстъци, е идеален пример за лоша шега, която може да допадне само на дете или на човек като Гонт. Забрави я. Забрави…“

Той прекъсна натрапчивия глас. До този момент не съзнаваше, че е способен да го стори, и сега се почувства горд; при това осъзнаването на собствената му сила можеше да му послужи в бъдеще… ако изобщо оцелееше. Вгледа се в ламаринената кутия, преобръщайки я в ръцете си, и като че ли за пръв път разбра какво представлява. Сега не беше мъчителен спомен от мъртвия му син, а средство за измама, подобно на неговия кух магически жезъл, на копринения му цилиндър с двойно дъно или на магическите цветя, все още пъхнати под каишката на часовника му.

Илюзия — така можеше да нарече всичко случило се напоследък в Касъл Рок. Разбира се, то бе дело на зъл илюзионист, чиято цел не бе да разсмее зрителите, а да ги превърне в разярени бикове, но все пак беше илюзия. А какъв е основният принцип на илюзионизма? Измамата. Например двуметрова змия, скрита в кутия от фъстъци… или както в случая с Поли — отрова, която минава за лекарство.

Той отвори вратата на колата и излезе навън под проливния дъжд. Все още държеше ламаринената кутия. Сега, след като донякъде се бе отърсил от смразяващото чувство за вина, с учудване си спомни как бе нахокал Тод заради желанието да купи играчката, обвинявайки го, че си пръска парите за глупости. Винаги бе харесвал триковете на илюзионистите и в детството си положително би бил запленен от номера със змията в кутията от фъстъци. Тогава защо се бе нахвърлил върху сина си, а сетне се бе престорил, че не забелязва колко го е наскърбил? Дали е завиждал на ентусиазма и на младостта му? Или пък бе забравил какво е да се радваш на обикновените неща? Защо го бе направил? Нямаше отговор на този въпрос. Единственото, което знаеше, бе, че номерът със змията ужасно би допаднал на господин Гонт и беше твърдо решен да му го покаже.

Пъхна се обратно в колата, извади фенерче от кутията с безразборно нахвърляни инструменти, после мина покрай колата на търговеца (и отново не я забеляза) и се озова под тъмнозелената тента над вратата на „Неизживени спомени“.

8

„Ето че влязох. Най-сетне влязох.“

Сърцето на Алън биеше силно, но ритмично.

В съзнанието му образите на сина му, на жена му и на Шон Раск сякаш се сливаха. Отново погледна табелката на витрината и натисна дръжката на вратата. Беше заключено. Над него тентата се издуваше и плющеше от ураганния вятър.

Беше пъхнал ламаринената кутия в ризата си. Докосна я и тя сякаш му вдъхна смелост.

— Добре — промълви. — Ето ме, идвам, въпреки че не съм съвсем подготвен за схватката с теб.

Обърна фенерчето и със задната му част счупи стъклената врата. Очакваше да чуе воя на алармена инсталация, но остана излъган. Гонт я беше изключил, или изобщо нямаше такава. Шерифът пъхна ръка през дупката в стъклото и опита топката от вътрешната страна на вратата. Тя се завъртя и Алън Пангборн за пръв път влезе в „Неизживени спомени“.

Първо усети миризмата на застояло и на прах, сякаш не се намираше в новооткрит магазин, а в някой, в който месеци, дори години не е стъпвал човешки крак. Премести пистолета в дясната си ръка, взе фенерчето с лявата и освети помещението. Видя гол дървен под, голи стени, няколко остъклени витрини. Те бяха празни, стоката беше изчезнала. Всичко беше покрито с дебел, равномерен слой прах.

„Отдавна, много отдавна никой не е стъпвал тук.“

Но как бе възможно, след като през цялата седмица бе виждал хора да влизат и да излизат от магазина?

„Защото той изобщо не е човек. Защото гласът на дявола гали слуха.“

Мъжът пристъпи още две крачки напред, като използваше фенерчето да огледа на части помещението. Белите му дробове се напълниха с праха, който покриваше всичко като в музей. Погледна зад себе си и на светлината на проблясваща мълния забеляза собствените си следи в праха. Отново насочи фенерчето към вътрешността на магазина, плъзна лъча му по шкафа, който господин Гонт използваше като тезгях, и се вцепени…

Върху шкафа стояха видеокасетофон и портативен телевизор „Сони“, кутията му не беше четвъртита, а заоблена и беше яркочервена, като пожарна кола. Върху телевизора беше преметната жица, а върху видеото имаше някакъв предмет. В полумрака приличаше на книга, но това се стори невероятно на Алън.

Той се приближи и насочи фенерчето първо към телевизора. Повърхността му също беше покрита с дебел слой прах както пода и остъклените витрини. Преметнатата върху него жица се оказа къс коаксиален кабел с куплунги от двете страни. Освети предмета върху видеото и установи, че не е книга, а видеокасета в черна пластмасова кутия без надпис. По нея лежеше прашен бял плик, а отгоре му бе напечатано:

„НА ВНИМАНИЕТО

НА ШЕРИФ АЛЪН ПАНГБОРН“

Той остави пистолета и фенерчето върху стъкления шкаф, взе плика, отвори го и извади един-единствен лист. Сетне отново взе фенерчето и го насочи към краткото писмо, написано на машина.

„Драги шериф Пангборн,

Навярно вече сте разбрали, че съм доста особен търговец — аз съм от рядко срещаните, които се опитват да имат «за всекиго по нещо». Съжалявам, че не успяхме да се запознаем, но се надявам да разберете, че подобно запознанство би било крайно неразумно — поне от моя гледна точка. Ха-ха! Все пак ви оставих нещичко, което смятам, че много ще ви заинтересува. Не е подарък — сигурно сте разбрали, че не съм от хората, които обичат да правят подаръци — но всички в града ме уверяваха, че сте почтен човек, затова вярвам, че ще заплатите цената, която ще поискам. В нея е включена дребна услуга… която във вашия случай ще бъде по-скоро добро дело, отколкото шега. Мисля, че ще се съгласите с мен, сър.

Зная, че все още се питате какво се е случило през последните мигове от живота на жена ви и на по-малкия ви син. Смятам, че скоро ще научите всичко.

Моля да ми повярвате, че ви желая всичко най-хубаво и че оставам

Ваш верен и покорен слуга

Лийлънд Гонт“

Алън бавно остави листа и промърмори:

— Мръсник!

Отново освети наоколо с фенерчето и забеляза, че шнурът на видеото е спуснат от задната част на шкафа завършва с щепсел, който лежи на пода на няколко метра от най-близкия контакт. Но това не беше проблем, тъй като без друго нямаше ток.

„Знаеш ли какво? — каза си той. — Мисля, че това няма никакво, абсолютно никакво значение. Смятам, че щом свържа кабелите и поставя касетата във видеото, всичко ще заработи. Защото, ако е човек, Гонт не може да направи онова, което стори, или да знае подробностите, които са му известни… Гласът на дявола гали слуха и съблазнява, Алън — в никакъв случай не бива да поглеждаш онова, което ти е оставил.“

Пренебрегвайки гласа на разума, той остави фенерчето и взе кабела. За миг го разгледа, сетне се наведе и го включи в телевизора. Ламаринената кутия едва не изпадна от ризата му. Успя да я хване, преди да падне на пода, и я постави на шкафа до видеото.

9

Докато караше към „Неизживени спомени“, на Норис Риджуик внезапно му хрумна, че трябва да е полудял — много повече от преди, а това би означавало, че изобщо не е с всичкия си — ако възнамерява сам да се справи с Лийлънд Гонт.

Свали микрофона от поставката му и каза:

— Кола № 2 вика базата. Тук Норис, шерифе, върна ли се?

Освободи бутона, но дочу само оглушително пиукане и пращене. Сега епицентърът на бурята се намираше точно над Касъл Рок.

— Майната ти! — процеди той и насочи колата към сградата на общината.

Може би Алън е там или пък някой ще му каже къде да го открие. Шерифът положително е наясно какво трябва да се направи… но дори да не знае, ще му се наложи да изслуша изповедта на Норис: той, Норис Риджуик, беше разрязал гумите на Хю Прийст и бе причинил смъртта му само защото искаше да притежава същата като на своя стар баща въдица.

Пристигна пред общината, когато стрелката на часовника под моста беше на 5, и паркира зад някакъв яркожълт фургон — навярно на хората от телевизията.

Изскочи навън под проливния дъжд и се втурна в канцеларията на шерифа с надеждата да открие Алън.

10

Поли замахна с чашката на вакуумпомпата към паяка, изправен на задните си крака, и този път той не се отдръпна, а сграбчи с косматите си предни крака дървената дръжка. Ръцете на Поли се сгърчиха от болка, когато отвратителното насекомо намести пихтиестото си тяло върху гумената чашка. Тя отслаби хватката си и в следващия миг паякът запълзя по дръжката като шишкав акробат по опънато въже.

Точно когато младата жена си пое дъх да изкрещи, усети върху раменете си предните крака на насекомото, като че я прегръщаше нахален донжуан. Безжизнените му тъмночервени очи бяха вперени в нейните. Устата му, от която се подаваха извитите кучешки зъби, се отвори и тя усети дъха му, вонящ на горчиви подправки и на разлагаща се плът.

Отвори уста да изкрещи. В този миг паякът вкара вътре крака си. Бодливи, четинести косъмчета издраскаха езика й. Насекомото издаде звук, подобен на мяукане.

Поли превъзмогна инстинктивното желание да изплюе отвратителния, пулсиращ крайник. Вместо това захвърли помпата и сграбчи крака на паяка. Същевременно здраво стисна зъби. Нещо изхруска, все едно бе сдъвкала няколко таблети, устата й се изпълни със студена, горчива течност, подобна на престоял чай. Паякът изпищя от болка и се опита да измъкне крака си. Бодливата му четина издраска до кръв дланите й, но тя отново вкопчи изкривените си от болка ръце в крака на чудовището, за да не му позволи да избяга, и започна да го извива, както се къса пуешко бутче Разнесе се силен, режещ звук. Паякът отново изпищя от болка.

Сетне се опита да се изплъзне. Поли го дръпна обратно и изплю горчивата, тъмна течност, изпълнила устата й — знаеше, че доста дълго време не ще се отърве от отвратителния й вкус. Малко беше учудена от този прилив на сили, но все пак го разбираше. Вярно, че беше изплашена до смърт и отвратена, но най-вече беше вбесена.

„Използваха ме — несвързано си помисли тя. — Продадох живота на Алън, за това… за това чудовище!“

Паякът се опита да я ухапе с извитите си зъби, но задните му крака загубиха нестабилната си опора върху дръжката и той щеше да падне… ако Поли не се беше намесила. Тя с всичка сила притисна с лакти горещото му, издуто тяло, сетне го повдигна; гърчещите се крака на насекомото издраскаха лицето й. От тялото му рукна черна кръв и се стече по ръцете й като ручейчета, които изгаряха кожата й.

— Стига толкова! — изкрещя жената и захвърли надалеч чудовищния паяк. Той се удари в стената зад ваната и тялото му се разцепи; бликна фонтан от черна кръв. За миг остана там, тъй като вътрешностите му бяха прилепнали към плочките, сетне тупна във ваната. Поли отново грабна помпата, втурна се към него и го заудря, все едно че с метла удряше мишка. Но паякът само потръпна и се опита да изпълзи встрани, краката му търсеха опора в гуменото килимче на жълти маргаритки.

Младата жена сграбчи помпата за гумената чашка, сетне я заби в тялото на паяка, използвайки дръжката като копие.

Прободе отвратителното създание, което нададе писък, сетне коремът му се разцепи и вонящите му вътрешности се изсипаха върху гуменото килимче. Паякът се загърми с последни сили, докато напразно се опитваше да обвие с пипалата си кола, който Поли беше забила в сърцето му. Най-сетне престана да се движи.

Младата жена направи крачка назад и затвори очи, чувства, че й се завива свят. Вече й причерняваше и всеки миг щеше да рухне на земята, когато името на Алън блесна като фойерверк в съзнанието й. Тя сви длани в юмруци и ги удари една в друга. Внезапната болка в ставите бе беше неописуема, но й помогна да дойде на себе си. Отвори очи, приближи се до ваната и погледна вътре. Отначало й се стори, че не вижда нищо, после забеляза паяка. Беше голям колкото нокътя на кутрето й и със сигурност бе мъртъв.

„Останалото въобще не се е случвало.“

— Как ли пък не! — изрече Поли с писклив, треперещ глас.

Но сега нямаше време да мисли за паяка. Алън беше много по-важен, той се намираше в смъртна опасност, и то заради нея. Трябва да го намери и да му помогне, преди да е станало прекалено късно.

А може би непоправимото вече се е случило!

Ще отиде в службата му. Все някой ще знае къде…

Внезапно й се стори, че чува гласа на леля Еви: „Не, не отивай там. Ако го сториш, действително ще се случи най-лошото. Знаеш къде трябва да отидеш. Знаеш къде е Алън.“

Да.

Разбира се, че знае.

Втурна се към вратата, в главата й се въртеше една и съща натрапчива мисъл, сякаш нощна пеперуда се блъскаше в абажура на запалена лампа: „Моля те. Боже, дано не купи нищо. О, Боже, моля те, моля те, моля те, дано не купи нищо!“

Глава пета

1

Часовниковият механизъм на бомбата, поставена под моста, който от незапомнени времена жителите на Касъл Рок наричаха Тин Бридж, достигна нулата в 7.38 вечерта. Беше вторник 15 октомври 1991 година от новото летоброене. Електрическият заряд, предназначен да задейства звънчето, премина по оголените жици, които Ейс бе прикрепил към полюсите на деветволтовата батерия на устройството.

Камбанката действително иззвъня, ала само след миг тя заедно с часовниковия механизъм беше унищожена от взрива, последвал задействането на капсул-детонатора, който от своя страна взриви динамита.

Само неколцина души в градчето взеха взрива за гръмотевица. Гръмотевиците бяха тежката небесна артилерия, това повече приличаше на изстрел от огромна карабина Единият край на стария мост, който не беше от стомана, а от ръждиво старо желязо, се понесе нагоре обвит от огнено кълбо. Издигна се на около пет метра, наподобявайки леко наклонено шосе, сетне падна на брега сред скърцането на цимент и трясъка на огънати железа. След миг целият мост рухна в разменения поток, като единият му край се подиря на бряста, съборен от мълнията.

На Касъл Авеню, където католици и протестанти водеха ожесточено сражение, въпреки опитите на дузина полицаи да ги разтърват, внезапно настъпи тишина. Участниците в битката се вкамениха и се загледаха в огненото кълбо над потока. Албърт Джендрън и Фил Бъргмайер, които само преди секунди си нанасяха жестоки удари, сега стояха един до друг и се взираха в пламъците. По лявата буза на зъболекаря се стичаше кръв от дълбоката рана на слепоочието му, а ризата на Фил беше разкъсана.

Близо до тях Нан Робъртс коленичеше върху отец Бригъм като огромна хищна птица, издокарана в бяла сервитьорска униформа. Допреди миг бе държала свещеника за косата и упорито бе блъскала главата му в паважа. Преподобният Роуз лежеше встрани, изпаднал в безсъзнание от ударите, нанесени му от отеца.

Хенри Пейтън, който от началото на битката беше успял да загуби един зъб (да не говорим за илюзиите, които бе хранил относно религиозната търпимост в Америка), забрави, че се опитва да разтърве Тони Мизлабурски и Фред Мелън, настоятеля на баптистката църква.

Всички се вкамениха като деца, които играят „на статуи“.

— Господи, това беше мостът! — промълви Дон Хемфил.

Хенри Пейтън реши да се възползва от временното затишие. Отблъсна Тони, притисна свитите си на фуния длани към изранената си уста и изрева:

— Полиция! Останете по местата си! Заповядвам ви…

В този миг бе прекъснат от гласа на Нан Робъртс, подобен на ерихонска тръба. Години наред тя бе свикнала да дава заповеди в кухнята на своя ресторант и всички я чуваха въпреки шума. Гласът на областния шериф въобще не можеше да съперничи на нейния.

— Проклетите католици използват динамит! — протръби Нан.

Участниците в сражението започваха да се разпръскват, но малцината останали бяха побеснели от гняв.

Миг след вика й, те с нови сили се нахвърлиха едни срещу друг. По мократа, от дъжда улица се завързаха дузина ожесточени схватки.

2

Секунди преди мостът да се взриви, Норис Риджуик се втурна в канцеларията на шерифа и изкрещя:

— Къде е шериф Пангборн? Трябва да намеря шериф Пан…

Огледа се и смаяно замълча. Канцеларията беше празна с изключение на Сийтън Томас и някакво ченге от щатската полиция, което изглеждаше толкова младо, че в кръчмите едва ли биха му сервирали дори и бира.

По дяволите, къде са всички останали? По всичко изглеждаше, че по улиците на Касъл Рок са паркирани безразборно около шест хиляди коли на щатската полиция. Ако раздаваха награди за неправилно паркиране, то неговият фолксваген положително би спечелил първото място, тъй като все още лежеше на мястото, където Бъстър го беше преобърнал.

— Господи! — възкликна заместник-шерифът. — Къде са другите?

Младокът от щатската полиция, комуто нито един кръчмар не би сервирал бира, огледа униформата на Норис и отвърна:

— Някъде е избухнала улична схватка — бият се християни срещу канибали, или нещо подобно. Задачата ми е да обслужвам радиостанцията, но проклетата буря пречи на приемането и на предаването. — Сетне мрачно добави: — Кой сте вие?

— Заместник-шериф Риджуик.

— Казвам се Джо Прайс. Хей, шерифе, що за град е вашият? Жителите му са полудели.

Той не благоволи да му отговори, а се приближи до Сийтън Томас. Той беше блед като платно, дишаше и пресекулки и притискаше гърдите си със сбръчканата си ръка.

— Сийт, къде е Алън?

— Не знам — отговори мъжът и втренчи в Норис безжизнените си, изпълнени със страх очи. — Знам само, че в целия град става нещо лошо, много лошо. Телефоните не работят, което е странно, тъй като повечето от кабелите са под земята. Честно да ти кажа, радвам се, че не работят. Радвам се, защото не искам да науча истината.

— Мястото ти е в болницата — загрижено го изгледа полицаят.

— Предпочитам да бъда в Канзас — мрачно процеди старецът. — Но след като не съм, просто ще си седя тук и ще чакам всичко да свърши. Няма…

В този момент мостът полетя във въздуха; звукът, подобен на карабинен откос раздра като с нокти нощната тишина.

— Господи! — едновременно извикаха Норис и Джо Прайс.

— Да! — произнесе Сийт Томас с уморения си, изплашен и монотонен глас. — Ще взривят целия град. Предполагам, че точно това ще направят.

Сетне внезапно се разрида, двамата по-млади мъже изплашено го изгледаха.

— Къде е Хенри Пейтън? — извика Норис, но Прайс не му обърна внимание. Тичаше към вратата, за да види къде е експлозията.

Норис погледна към Сийтън Томас, ала старецът мрачно се взираше в пространството, а лицето му бе обляно от сълзи; продължаваше да притиска гърдите си. Риджуик последва младия полицай и го откри на паркинга пред общината, където сякаш преди хиляда години беше глобил Бъстър Кийтън за неправилно паркиране на червения му кадилак. В дъждовния мрак се извисяваше огнен стълб, чийто пламъци вече угасваха, но под техните отблясъци двамата видяха, че мостът над потока е изчезнал. Светофарът края на града беше изтръгнат и лежеше посред улицата.

— Света Богородице! — с благоговение прошепна Прайс. — Адски съм щастлив, че това не е моят град.

Лицето му беше зачервено, очите му трескаво блестяха.

Сега заместник-шерифът знаеше, че непременно трябва да открие Алън. Реши да вземе полицейската кола и първо да намери Хенри Пейтън — нямаше да му е трудно, ако действително има някакво улично сражение. Може би и Алън бе там.

Докато пресичаше улицата, проблесна мълния и освети двама души, които тичешком завиваха покрай сградата съда, намираща се до общината. По всичко личеше, че бързат към светложълтия фургон, който той беше взел за кола на телевизията. Единият му се стори непознат, но никога не би могъл да обърка самоличността на набития и малко кривокрак човек — беше Данфърд Кийтън.

Норис Риджуик направи две крачки вдясно и притисна гърба си към тухлената стена в началото на алеята. Измъкна служебния си пистолет, насочи дулото му към дъждовното небе и с всичка сила изкрещя:

— Стой!

3

Поли потегли на заден ход по алеята, включи чистачките и зави наляво. Към болката в ставите се бе прибавило силното, неприятно парене по кожата на ръцете й, предизвикано от кръвта на паяка. Чудовището някак си бе успяло да я отрови и отровата, бавно, но сигурно проникваше в тялото й. Ала сега нямаше време да се тревожи за това.

Когато наближи знака „стоп“ на кръстовището, мостът полетя във въздуха. Тя потръпна от оглушителния гръм и смаяно впери поглед в огненото кълбо, което се издигна над потока. За миг под ярката светлина съзря изгърбения силует на моста, очертаващ се на фона на тъмното небе, сетне той беше погълнат от пламъците.

Поли зави по Мейн Стрийт по посока на „Неизживени спомени“.

4

По едно време Алън беше запален по снимането на домашни филми. Нямаше представа колко свои приятели е отегчил до смърт с „шедьоврите“ си, прожектирани върху чаршаф, закачен на стената, където кадър след кадър синове му (все още с гумирани гащички) несигурно щапуркаха из хола, жена му Ани ги къпеше, децата духаха свещичките на тортата по случай рождените им дни, цялото семейство отиваше на екскурзия. В тези филми хората махаха с ръка или правеха смешни физиономии пред камерата, сякаш съществуваше неписан закон: ако насочат филмова камера към теб, непременно трябва да помахаш с ръка, да направиш физиономия или и двете. В противен случай има опасност да те арестуват за непредумишлено безразличие, за което се предвижда наказание от една до десет години, което се състои в това непрекъснато да гледаш домашни филми.

Преди пет години Алън започна да използва видеокамера, която беше по-евтина и с която се работеше по-лесно по този начин. Така вместо да отегчава приятелите си до смърт в продължение на десет-петнайсет минути, колкото отнемаше прожекцията на три-четири ролки осеммилиметрова лента, можеше да ги отегчава с часове, и то без да поставя нова касета.

Извади касетата от кутията и я разгледа. Върху нея нямаше етикет. „Добре — помисли си той. — Защо ми е етикет? И без това ще видя какво е записано на нея.“ Понечи да пусне видеото, но се поколеба.

Пред очите му се появи странен образ, в който се сливаха чертите на Тод, Шон и на съпругата му, сетне той бе заменен с бледото, изплашено лице на Брайън Раск, което Алън бе видял само преди няколко часа.

„Изглеждаш тъжен, Брайън.“

„Тъй вярно.“

„Означава ли това, че действително си нещастен?“

„Тъй вярно — и ако пуснеш видеото, ти също ще се натъжиш. Той иска да изгледаш филма, но не за да ти направи услуга. Господин Гонт не обича да прави услуги. Просто иска да те зароби, както зароби всички други в градчето.“

Но Алън трябваше да изгледа касетата.

Докосна гладкия, квадратен бутон, отдръпна ръката си се огледа. Да — собственикът на магазина все още беше тук. Скрит някъде. Той бе сигурен — чувстваше присъствието му — едновременно заплашително и примамващо. Припомни си бележката, оставена му от господин Гонт: „Зная че все още се питате какво се е случило през последните мигове от живота на жена ви и на по-малкия ви син…“

„Не го прави, шерифе — прошепна Брайън Раск. Пангборн видя как бледото, намръщено лице, лицето на човек пред самоубийство, наднича към него иззад хладилната чанта в коша на мотоциклета, която беше пълна със снимки на бейзболисти. — Забрави миналото. Така е по-добре. Освен това той лъже; и ти го знаеш.“

Да, той знаеше, че е точно така. И все пак трябваше да погледне.

Пръстът му натисна бутона. Както предполагаше, зелената светлинка, означаваща, че видеото е включено примигна, въпреки че нямаше ток. Той пусна заобления червен телевизор и след миг екранът проблесна, покрит със „снежинки“. Алън натисна копчето за изваждане на касетата и шейната изскочи навън.

„Не го прави“ — отново прошепна Брайън Раск, но шерифът изобщо не му обърна внимание. Постави касетата и чу тихото изщракване, когато главите подхванаха лентата. Сетне дълбоко си пое дъх и натисна бутона „Старт“. Блестящите „снежинки“ изчезнаха от екрана и той потъмня. След секунда стана оловносив, запроблясваха числа: 8… 7… 6… 5… 4… 3… 2… 1… X.

Появи се селски път, картината подскачаше, очевидно ръката, която държеше камерата, не беше стабилна. На преден план се виждаше пътен знак и въпреки че не беше на фокус, добре се различаваше надписът 117. Ала Алън нямаше нужда от него, защото много пъти бе минавал по тази отсечка и добре я познаваше. Видя боровата горичка преди мястото, където шосето рязко завиваше — именно в нея бе катастрофирал скаутът — предницата на колата се беше врязала в най-голямото дърво.

Но по дърветата на екрана нямаше следи от катастрофата, въпреки че белезите все още личаха, ако човек отиде в горичката и внимателно се загледа (както той бе правил много пъти). Постепенно го обзеха удивление и ужас, тъй като разбра — не по дърветата без белези от катастрофата, а по интуиция, че видеофилмът е заснет в деня на смъртта на Ани и Тод.

Щеше да види катастрофата.

Беше абсолютно невъзможно и все пак бе вярно. Щеше да види как загиват жена му и синът му.

„Спри го! — извика Брайън. — Спри го! Господин Гонт е зъл човек и продава предмети, които правят хората зли. Спри видеото, преди да е станало прекалено късно!“

Но Алън не можеше да се подчини, както дори с усилие на волята не би могъл да накара сърцето си да спре да бие така лудешки. Беше вцепенен и хипнотизиран.

Обективът се насочи вляво, към пътя. Отначало шосето беше празно, после някакво стъкло проблесна под слънчевите лъчи. Беше скаутът. Колата се приближаваше. Тя се движеше към бора, където щеше да приключи земният път на хората в нея, а самата тя да се превърне в купчина старо желязо. Колата не се движеше с висока скорост, нито криволичеше по шосето. Нищо не издаваше, че Ани е изгубила или има опасност да изгуби контрол.

Алън се приведе към екрана, пот се стичаше по лицето му, кръвта пулсираше в слепоочията му. Усети, че му се повдига.

Не, не е възможно. Това е монтаж. Гонт някак си е успял го направи. Това не са Ани и Тод. Може би са някаква актриса и момче, които играят ролите им — но не са те. Не може да е вярно.

Но нещо му подсказваше, че се самозалъгва и че всичко това е самата истина. Какво друго можеш да видиш на екрана на телевизор, който не е включен в контакт, но все пак работи? Какво друго, освен самата истина?

„Това е лъжа! — провикна се отнякъде Брайън Раск, но този път гласът му беше много по-тих и той се престори, че не го чува. — Лъжа, шерифе! ЛЪЖА!“

Сега видя номера на приближаващия се скаут: В 24912. Действително беше колата на жена му.

Внезапно забеляза нов проблясък. Очевидно по шосето се движеше друга кола и бързо скъсяваше разстоянието.

Навън мостът полетя във въздуха, но шерифът не чу грохота, дори не погледна през витрината. Очите му бяха приковани към екрана, където Ани и Тод приближаваха дървото, причинило смъртта им.

Колата зад тях се движеше със сто и десет — може би дори със сто и трийсет километра в час. Когато скаутът наближи мястото, откъдето снимаше операторът, друга кола — която изобщо не се споменаваше в полицейските рапорти — започна да го застига. Очевидно Ани също я забеляза и се опита да й се изплъзне, но скаутът все още се движеше бавно. Освен това беше прекалено късно.

Втората кола беше жълтозелен „Додж Чаленджър“; задницата му беше повдигната, а предната му част сякаш всеки миг щеше да заоре в шосето. Задницата беше покрита със стикери: „ХЪРСТ“, „ФЮЪЛИ“, „ФРАМ“… Въпреки че филмът не беше озвучен, на него му се струваше, че чува гърма на изгорелите газове от ауспуха на доджа.

Внезапно разбра всичко, сърцето му се сви от агонизираща болка и той извика:

— Ейс!

Точно така. Ейс Мерил! Отмъщение! Как не се сети по-рано?

Скаутът мина пред камерата, която се насочи вдясно, за да го последва. За секунда шерифът имаше възможност да надзърне в колата; да, зад волана действително седеше Ани, върху косата си бе завързала кашмирено шалче, до нея седеше Тод с тениска, на която беше щамповано „Междузвездни войни“. Малчуганът наблюдаваше преследващата ги кола през задното стъкло. Жена му я следеше в огледалцето за обратно виждане. Алън не можеше да види лицето й, но забеляза, че тя се е привела, обтягайки предпазния колан. Осъзна че вижда съпругата и сина си за последен път, и в този миг съжали, че се е поддал на изкушението — не искаше да ги вижда, щом не можеше да промени нищо, не искаше да бъде свидетел на жестоката им смърт.

Но вече нямаше връщане назад.

Доджът блъсна скаута. Ударът не беше силен, но Ани караше с висока скорост. Колата й не можа да вземе завоя, изскочи от шосето и се понесе към горичката, където я очакваше високият бор.

— НЕ! — изкрещя Алън.

Скаутът попадна в крайпътната канавка, премина я, продължи на две колела, сетне с беззвучен трясък се вряза в бора. През предното стъкло изхвърча парцалената кукла с кашмирено шалче, удари се в някакво дърво и отхвръкна сред храстите.

Зеленият чаленджър спря на ръба на канавката.

Предната лява врата се отвори.

Ейс Мерил слезе от колата.

Погледна към жалките останки от скаута, почти скрити от облака пара, излизаща от пробития радиатор, и се засмя.

— НЕ! — отново изкрещя Алън и с две ръце блъсна видеото. То падна на пода, но не се счупи, а кабелът беше прекалено дълъг, за да се измъкне. По екрана пробягна зигзагообразна линия, но телевизорът продължи да работи. Шерифът видя как Ейс Мерил се качва в колата си, без да престава да се смее; сетне сграбчи червеното „Сони“, вдигна го над главата си, обърна се и го запрати в стената. Проблесна ярка светлина, разнесе се глух трясък, сетне настъпи тишина, нарушавана само от бръмченето на видеото, което продължаваше да работи. Шерифът го ритна и то най-сетне замлъкна.

„Хвани го. Той живее в Меканик Фолс.“

Това бе непознат глас. Беше хладнокръвен и безумен, но в думите му имаше безмилостна логика. Гласът на Брайън Раск беше напълно заглъхнал; сега Алън дочуваше само новия глас, който непрекъснато повтаряше едно и също: „Хвани го. Той живее в Меканик Фолс. Хвани го. Той живее в меканик Фолс. Хвани го. Хвани го. Хвани го.“

От срещуположната страна на улицата се разнесоха още две оглушителни експлозии — бръснарницата и погребалното бюро се взривиха почти едновременно, бълвайки към небето и по улицата счупени стъкла и горящи отломки. Той не им обърна внимание.

Машинално грабна кутията със змията, просто защото я бе донесъл, следователно трябваше да я вземе със себе си. Бавно се отправи към вратата, заличавайки предишните си следи, и излезе от магазина. Не чуваше експлозиите около себе си. Не виждаше зейналата дупка между сградите долния край на Мейн Стрийт, нито отломките от тухли и стъкло, които покриваха улиците. Касъл Рок и всичките му жители, включително Поли Чалмърс, не съществуваха за него. Беше обсебен от мисълта да отиде в Меканик Фолс. Единствено това имаше смисъл. Всъщност означаваше всичко за него.

Седна в колата и хвърли на седалката до себе си пистолета, фенерчето и магическата кутия. Представяше си, че е стиснал Ейс Мерил за шията и започва да го души.

5

— Стой! — отново изкрещя Норис. — Стой, не мърдай!!

Мислеше си, че има невероятен късмет. Намираше се на петдесетина метра от ареста, където смяташе да затвори Дан Кийтън. Не беше сигурен за спътника му… но скоро щеше да разбере какво са вършили тези двамата. Изобщо не приличаха на хора, които са се грижили за болните и са утешавали опечалените.

Полицай Прайс премести поглед от Норис към мъжете застанали под старомодната дървена табела с надпис „Областен съд“. Сетне отново погледна към заместник-шерифа. Ейс и бащата на Зипи се спогледаха и едновременно посегнаха към пистолетите, затъкнати в коланите им.

Преди малко Риджуик бе стрелял във въздуха според инструкциите за действие в подобни ситуации. Сега, все още следвайки процедурата, той хвана дясната си китка в другата си ръка и се прицели. Ако написаното в учебниците бе вярно, онези двамата няма да разберат, че дулото на пистолета е насочено помежду им, всеки ще мисли, че се прицелва право в него.

— Долу ръцете от пистолетите! Веднага!

Бъстър и непознатият отново се спогледаха и отпуснаха ръце.

Норис хвърли поглед към младия полицай.

— Хей, Прайс, искаш ли да ми помогнеш? Стига да не си преуморен.

— Какво правиш? — попита младокът. Изглеждаше разтревожен и очевидно нямаше желание да се включи в акцията. Случилото се през нощта и най-вече взривяването на моста го бе накарало да заеме изчаквателна позиция. По всичко изглеждаше, че предпочита да остане пасивен. Нещата в Касъл Рок бяха загрубели твърде бързо.

— Арестувам ги — отсече помощник-шерифът. — А ти какво си мислиш, че правя?

— Арестувай този — провикна се Ейс и му показа среден пръст. Бъстър истерично се изкикоти.

Прайс неуверено ги изгледа, сетне извърна очи към Норис.

— Ами… по какво обвинение?

Приятелят на Бъстър се изсмя.

Заместник-шерифът насочи цялото си внимание към двамата мъже и с ужас забеляза, че неусетно са започнали да се отдалечават един от друг. Когато беше насочил пистолета си към тях, те стояха рамо до рамо. Сега разстоянието помежду им беше около пет метра и продължаваха да го увеличават.

— Не мърдайте! — провикна се той. — Застанете един до друг!

Ала двамата не се помръднаха; стояха под проливния дъжд и зорко го наблюдаваха.

— Като начало ги арестувам за незаконно притежаване на оръжие! — гневно изкрещя Норис на полицай Джо Прайс. — А сега си извади палеца от задника и ела да ми помогнеш!

Грубите му думи накараха младежа да пристъпи към по-решителни действия. Той се опита да извади пистолета си, установи, че кобурът му е закопчан, и се опита да го отвори. В този момент се взривиха бръснарницата и погребалното бюро.

Бъстър, Норис и Прайс погледнаха към горния край на улицата, но не и Ейс, който чакаше точно този момент. Измъкна с мълниеносна бързина револвера си и стреля. Куршумът улучи Норис в лявото рамо, засегна белия му дроб и счупи ключицата му. Когато забеляза, че двамата мъже са се раздалечили, помощник-шерифът се бе отдалечил от тухлената стена; сега беше запратен към нея. Ейс отново стреля и в стената, на сантиметри от ухото на Норис, се образува кратер. Рикошетът прозвуча като разгневено жужене на огромно насекомо.

— Майчице! — изпищя полицай Прайс и още по-усърдно се зае с освобождаването на револвера си.

— Очисти този тип, татенце! — провикна се Ейс. Устата му беше разтегната в широка усмивка. Прицели се и отново стреля в Норис и третият му куршум се заби в костеливото рамо на заместник-шерифа, който се свлече на колене. В небето проблесна мълния. Колкото и да беше невероятно, раненият все още чуваше как по улицата шумно се търкалят парчета от тухли и дърво, резултат от последната експлозия.

Младокът Прайс най-сетне успя да разкопчае кобура. Точно измъкваше пистолета си, когато един откос от шмайзера на Кийтън отнесе горната част на главата му и запрати тялото му в тухлената стена.

Риджуик още веднъж вдигна пистолета си, който сякаш тежеше петдесет килограма. Стисна го с две ръце и се прицели в Кийтън. Бъстър беше по-удобна мишена отколкото приятеля му. Освен това току-що бе убил полицай, а подобни деяния се наказваха сурово в Касъл Рок. Може местните хора да са селяндури, но поне не са варвари. Норис дръпна спусъка в същия момент, в който Мерил се опита да го застреля.

Револверът отскочи и заместник-шерифът политна назад, а куршумът на Ейс улучи празното пространство, където само преди секунда беше главата на Норис. Бъстър Кийтън също политна назад, притиснал ръце към корема си, през пръстите му бликаше кръв.

Норис лежеше до стената редом с полицай Прайс, дишаше на пресекулки, притискаше раната в рамото си и си мислеше: „Ама, че гаден ден!“

Ейс насочи шмайзера си към него, сетне се отказа да го застреля — поне засега. Отиде при Бъстър и коленичи до него. Северно от тях сградата на банката полетя във въздуха, придружена от огнено кълбо и гранит, раздробен на прах. Той дори не погледна в тази посока, а отмести ръцете на татенцето, за да огледа раната му по-добре. Мъчно му бе за стария глупак — беше започнал да го харесва.

— Ох, боли! Бо-о-оли! — изкрещя съветникът.

В това Ейс не се и съмняваше. Куршумът от 45-калибровия пистолет го беше улучил точно над пъпа. Отворът на корема беше малък. Не бе необходимо да го преобръща, за да се убеди, че отворът на гърба навярно е голям колкото чинийка за кафе, а кости от счупения гръбначен стълб стърчат навън като окървавени захарни пръчки.

— Боли! Бо-о-о-ли-и-и! — изкрещя Бъстър, надвиквайки шума на проливния дъжд.

— А-ха. — Ейс допря дулото на шмайзера до слепоочието на главния градски съветник. — Не ти провървя, татенце. Ще ти дам болкоуспокояващо лекарство.

Дръпна спусъка три пъти. Тялото на Бъстър подскочи, сетне замря.

Бившият затворник се изправи с намерението да довърши проклетия заместник-шериф — ако изобщо беше още жив — когато изтрещя пистолет и куршум изжужа на сантиметри от главата му. Ейс вдигна поглед и видя друг полицай, застанал пред вратата на канцеларията на шерифа.

Непознатият изглеждаше по-стар от самия Господ-Бог. Стреляше с едната ръка, а другата притискаше към сърцето си.

Вторият куршум, изстрелян от Сийт Томас, се заби в лодката до Ейс и изпръска с кал тежките му ботуши.

Дъртият лешояд изобщо не можеше да стреля, но Мерил изведнъж разбра, че незабавно трябва да изчезва оттук. С Бъстър бяха поставили купища динамит в сградата на съда, бяха нагласили часовника така, че бомбата да избухне след пет минути, а ето, че той се облягаше на стената на сградата докато скапаният Метусалем го използваше като тренировъчна мишена.

Каза си, че бомбата ще се погрижи за двамата полицаи, за него беше време да посети господин Гонт.

Изправи се и хукна по улицата. Старият заместник-шериф отново стреля, но този път куршумът изобщо не представляваше опасност за бившия затворник. Той тичешком отмина жълтата камионетка, но не се опита да се качи в нея. Шевролетът, паркиран пред „Неизживени спомени“, ще му помогне да се измъкне от проклетия град. Но първо трябва да открие господин Гонт, за да си получи възнаграждението. Беше сигурен, че му се полага и той положително ще му го даде.

Освен това трябва да намери и един пръдлив шериф.

— Отплатата е сладка — промърмори Ейс и се затичало по Мейн Стрийг към „Неизживени спомени“.

6

Франк Джюът стоеше на стълбите на съда, когато нам сетне забеляза човека, когото търсеше. Директорът на училището стоеше тук от доста време, но онова, което тази’ нощ ставаше в Касъл Рок, не му правеше особено впечатление. Сякаш не чуваше писъците и виковете откъм Касъл Хил, нито експлозиите и пистолетните изстрели, този път прозвучали от паркинга пред канцеларията на шерифа; не обърна никакво внимание на Данфърд Кийтън, придружаван от някакъв тип, издокаран като застаряващ рокер, които преди пет минути тичешком бяха слезли по стъпалата. Той си имаше много по-важна работа. Франк имаше среща със своя добър, стар приятел Джордж Нелсън.

Най-сетне търпението му беше възнаградено. Ето го и самият Джордж. Т. Нелсън — върви по тротоара пред сградата на съда. Ако не беше револверът, затъкнат в колана на модерните му панталони (и фактът, че валеше като из ведро), той би могъл да мине за човек, който отива на екскурзия.

Нашият мосю Джордж Т. Гадняров Нелсън просто се разхождаше в дъжда, нали? А какво пишеше на бележката, оставена в канцеларията на Франк? О, да: „Запомни, 2000 долара в дома ми до 7,15 най-късно или ще съжаляваш, че си се родил мъж!“ Франк погледна часовника си, видя, че са изминали повече от трийсет минути от уговорения в бележника час, и реши, че това няма голямо значение.

Вдигна пистолета и го насочи към главата на мръсника, виновник за всичките му беди, сетне изкрещя:

— НЕЛСЪН! ДЖОРДЖ НЕЛСЪН! ОБЪРНИ СЕ И МЕ ПОГЛЕДНИ, ЗАДНИК ТАКЪВ!

Той се извърна мълниеносно. Посегна към шмайзера, ала отпусна ръка, когато забеляза, че другият го е взел на мушка. Вместо това сложи ръце на кръста си и вдигна поглед към Франк Джюът, застанал на стъпалата пред съда, докато дъждовните капки се стичаха по носа, по брадичката му и по дулото на откраднатия пистолет.

— Нима ще ме застреляш? — поинтересува се Джордж Т. Нелсън.

— И още как! — изръмжа Франк.

— Ще ме застреляш като куче, а?

— Защо не? Друго не заслужаваш.

Франк остана изумен, забелязвайки, че Джордж Т. Нелсън се усмихва и доволно кима.

— Ами да, какво друго да очаквам от едно страхливо копеле, което влиза с взлом в дома на свой приятел и убива беззащитно птиченце? Всъщност точно това и очаквах. Хайде, давай, подъл очилат шибалник! Застреляй ме, покажи се истински мъж!

Наблизо проехтя гръм, но Франк не го чу. След десет секунди се взриви банката, но той не обърна внимание и на това. С огромно усилие се мъчеше да сдържи гнева си… и учудването си. Учудване от нахалството, от глупашкото нахалство на мосю Джордж Т. Гадняров Нелсън. Най-сетне езикът му се развърза и той изкрещя:

— Вярно е, че убих папагала ти. Вярно е и това, че се изсрах върху онази тъпа снимка на майка ти. Но какво направи ти, Джордж, освен дето направи така, че да загубя работата си и никога повече да не преподавам? Божичко, ще имам късмет, ако не свърша в затвора! — Внезапно и с нова сила осъзна несправедливостта на случилото се с него; все едно да разтриваш с оцет прясна драскотина. — Защо просто не дойде да ме помолиш за пари, щом са ти трябвали? Защо не ме помоли? Момеехме да измислим нещо, тъпо копеле такова!

— Нямам представа за какво говориш! — извика в отговор учителят по дърводелство. — Знам само, че си смел, когато убиваш папагалчета, но не ти стиска да се биеш честно с мен!

— Нямаш… нямаш представа за какво говоря? — заекна директорът и лудешки размаха пистолета. Просто не можеше да се начуди на нахалството на онзи тип, застанал долу на тротоара; не, не можеше да му се начуди. Да бъдеш с единия крак в гроба и да продължаваш да лъжеш…

— Не, никаква.

Побеснял от гняв от безочието му, Франк машинално изрече стихчето, спомен от детството му:

— Който лъже, на въже!

— Шубе такова! — не му остана длъжен другият. — Нищожество! Убиец на папагалчета!

— Изнудвач!

— Откачалка! Махни пистолета, глупако! Да се бием честно!

Джюът се ухили.

— Честно ли? Нима разбираш какво означава тази дума?

Джордж Т. Нелсън вдигна ръце и размърда пръстите си.

— По всичко изглежда, че разбирам повече от тебе.

Франк понечи да отговори, но от устата му не излезе нито звук. Временно беше загубил дар слово при вида на беззащитния си съперник.

— Хайде, прибери пистолета — подкани го Джордж. — Да го направим както в уестърните — ако изобщо ти стиска. По-бързият печели.

Франк си помисли: „Защо не? По дяволите, защо не?“

И без това вече нямаше за какво да живее — ако не друго, поне ще докаже на стария си „приятел“, че не е страхливец.

— Съгласен — заяви той и затъкна пистолета в колана си, сетне протегна ръцете си, като се стараеше да ги държи точно над дръжката на оръжието. — Как искаш да го направим, Джорджи-Порджи?

Той усмихнато заяви:

— Започваш да се спущаш по стълбите, а аз да се качвам. Щом чуем гръм…

— Ясно — прекъсна го Франк. — Добре. Хайде, започваме.

Той заслиза по стъпалата, а Джордж Т. Нелсън тръгна нагоре.

7

Точно когато Поли наближи „Неизживени спомени“, сградата на погребалното бюро и на бръснарницата хвръкнаха във въздуха, последвани от оглушителен грохот и ослепителен проблясък. От епицентъра на експлозията полетяха отломки, подобно на астероиди в научнофантастичен филм, младата жена инстинктивно се приведе. И добре, че го стори: парчета дърво и стоманената ръчка на стол № 2 — стола на Хенри Джендрън — разбиха предното стъкло на колата й. Със странно жужене ръчката прелетя през колата и излезе през задното стъкло. Стъклени отломки се издигнаха във въздуха като облаче след изстрел с карабина.

Останала без управление, тойотата се покатери на тротоара, блъсна се в пожарния кран и моторът изгасна.

Жената примигна, вдигна глава и впери поглед през дупката в стъклото. Видя как някакъв човек излезе от „Неизживени спомени“ и се отправи към една от трите коли, паркирани пред магазина. Но ярката светлина на пламъците, бушуващи на отсрещната страна на улицата, тя разпозна Алън и извика:

— Алън!

Ала той не се обърна. Движеше се машинално, като робот.

Поли изскочи от колата и се втурна след него, като непрекъснато крещеше името му. Наблизо се разнесе отчетливото тракане на шмайзер. Той не му обърна внимание, нито показа, че е забелязал пламъците, изригващи от мястото, където доскоро се намираха погребалното бюро и бръснарският салон. Движеше се като хипнотизиран, сякаш подчинявайки се на някакъв вътрешен глас; изведнъж жената разбра, че е закъсняла. Лийлънд Гонт беше успял да го омагьоса и ако тя не предупреди Алън да не се поддава на внушението, тогава… един Бог знае какво можеше да се случи тогава!

Затича още по-бързо.

8

— Помогни ми! — изпъшка Норис, преметна ръка през шията на Сийтън Томас и олюлявайки се, успя да се изправи на крака.

— Мисля, че го прострелях в ръката — каза Сийтън. Задъхваше се, но лицето му вече бе възвърнало цвета си.

— Добре — отвърна заместник-шерифът. Болката пареше рамото му и сякаш с всеки изминал миг се всмукваше в плътта, като че търсеше сърцето му. — А сега ми помогни.

— Ще се оправиш.

Ужасен от случилото се с Норис, очевидно бе забравил страха си, че, както се изразяваше, „ще бъде повален от инфаркт“.

— Само да те внеса вътре и…

— Не! — прошепна раненият. — В колата.

— Какво!

Помощник-шерифът обърна глава и втренчи в Томас трескавите си, насълзени от болка очи.

— Помогни ми да се кача в моята кола. Трябва да отида в „Неизживени спомени“.

В мига, когато изрече името на магазина, всичко му стана ясно. В „Неизживени спомени“ беше купил въдицата. Човекът, когото бе ранил, се беше втурнал към магазина. Всичко бе започнало в „Неизживени спомени“; там трябваше и да свърши.

„Галакси“ избухна и нови пламъци осветиха Мейн Стрийт. От руините излетя игрален автомат, преобърна се два пъти и с трясък се прицели на тротоара.

— Норис, ранен си…

— Разбира се, че съм ранен! — изкрещя той и от устата му бликна кървава пяна. — А сега ме качи в колата!

— Каквото и да си намислил, струва ми се, че грешиш…

— Не — мрачно го прекъсна Норис, обърна глава и изхрачи кръвта, събрала се в устата му. — Няма друг изход. А сега ми помогни.

Сийт Томас го поведе към полицейска кола № 2.

9

Ако преди да подкара колата на заден ход, Алън не бе вдигнал очи към огледалцето за обратно виждане, положително щеше да прегази Поли и да завърши кошмарната вечер, убивайки любимата жена. Отначало не я позна — видя само смътен силует зад колата си — силует на жена, който се открояваше на фона на буйните пламъци, издигащи се на отсрещния тротоар. Шерифът рязко натисна, спирачките и само след миг Поли заудря с юмруци по страничното стъкло.

Той не й обърна внимание, а отново даде на заден ход. Тази вечер не му бе до проблемите на града; имаше си достатъчно собствени проблеми, ще ги остави да се изколят като зверове, щом толкова го искат. Той има по-важна работа — да отиде в Меканик Фолс и да отмъсти на човека, причинил смъртта на Ани и на Тод като отмъщение за някакви си четири години, прекарани в затвора.

Поли успя да сграбчи дръжката на вратата, но колата я повлече по улицата, осеяна с отломки. Младата жена натисна бутона поддръжката, въпреки че ръката й пулсираше от болка. Когато вратата рязко се отвори, тя отчаяно се вкопчи в нея, а краката й продължаваха да се влачат по улицата, докато Алън правеше завой, за да се отправи по Мейн Стрийт. В мъката и гнева си напълно бе забравил, че мостът вече не съществува.

— Алън! — извика тя. — Алън, спри!

Гласът й най-после достигна до съзнанието му. Той го чу въпреки дъжда, гръмотевиците, воя на вятъра и силното, жадно пращене на огъня. Въпреки натрапчивия вътрешен глас.

Погледна я и сърцето на Поли се сви от онова, което видя в очите му. Шерифът приличаше на човек, озовал се в кошмар.

— Поли? — студено произнесе той.

— Алън, трябва да спреш!

Жадуваше да пусне дръжката — агонията в ръцете й беше нетърпима, но се страхуваше, че ако го стори, той ще натисне педала за газта и ще я остави по средата на Мейн Стрийт. Знаеше, че ще постъпи по този начин.

— Поли, трябва да тръгвам. Съжалявам, че ми се сърдиш, че ме подозираш в нещо, но по-късно ще изясним всичко. Сега трябва да…

— Вече не ти се сърдя, Алън. Зная, че не си ме шпионирал. Виновникът е господин Гонт, който ни насъскваше един срещу друг, както правеше с всички в Касъл Рок. Защото това му е целта. Разбираш ли, Алън? Чуваш ли ме? Защото това му е целта! А сега изгаси проклетия мотор и ме изслушай!

— Имам важна работа, Поли — промълви шерифът. Стори му се, че чува собствения си глас отдалеч. Може би по радиото. — Но ще се вър…

— Няма! — извика младата жена. Внезапно бе обзета от гняв към него — към абсолютно всички алчни, изплашени, разгневени и любопитни жители на Касъл Рок, включително към самата себе си. — Няма, защото, ако не ме изслушаш, проклетият град няма да съществува, когато се върнеш.

В този момент избухна салонът за видеоигри и отломки се посипаха по колата на шерифа, спряла по средата на Мейн Стрийт. Той протегне ръка, взе тенекиената кутия със змията, сякаш търсеше опора в нея, и я постави на скута си.

Поли не обърна внимание на експлозията; взираше се в Алън с тъмните си очи, изпълнени с болка.

— Поли…

— Погледни! — прекъсна го тя и разкъса блузата си. Дъждовните капки се стекоха по заоблените й гърди и заблестяха в трапчинката на шията й. — Погледни — свалих амулета! Вече го няма. А сега свали твоя талисман, Алън. Направи го, ако си истински мъж!

Но очевидно той не можеше да се отърси от хипнотичното въздействие на кошмара, сътворен от болното въображение на господин Гонт… внезапно Поли осъзна що за кошмар е това и промълви:

— Да не би да ти е казал какво се е случило с Ани и Тод?

Мъжът рязко повдигна глава, като че го бяха зашлевили, и тя разбра, че е налучкала истината.

— Разбира се, че ти е казал. Та нали това е единственото нещо на света — единственото ненужно нещо, което си въобразяваш, че желаеш. Това е твоят амулет, Алън — ето какво е завързал господин Гонт на шията ти.

Тя пусна дръжката и му показа двете си ръце. На бледата светлина на лампичката на тавана Алън видя, че кожата й е придобила червеникав оттенък. Ръцете на младата жена бяха толкова подути, че лактите почти не се виждаха.

— В моя амулет имаше паяк — прошепна тя. — Отвратителен паяк. Ала ето, че заваля дъжд и го прогони навън. Обикновен мъничък паяк. Ала той растеше, хранеше се с болката ми и растеше. След това го убих и мъките ми отново започнаха. Толкова исках да се отърва от болката, Алън, но сега разбирам, че тя не е толкова важна. Вече знам, че мога да се радвам на живота, да те обичам и едновременно да я понасям. Дори ми се струва, че болката ще ми помогне да оценя колко прекрасен е животът, както хубавият обков изтъква красотата на диаманта.

— Поли…

— Разбира се, паякът ме е отровил — замислено продължи тя. — И може би ще умра, ако не взема мерки. Пък и защо не? Така е най-справедливо. Жестоко, но справедливо. Купих отровата заедно с талисмана. През последната седмица господин Гонт продаде доста амулети в отвратителното си магазинче. Признавам, че мръсникът не си губи времето. Невинно паяче — това имаше в моя талисман, а какво има в твоя? Ани и Тод, нали?

— Поли, Ейс Мерил е убил жена ми и сина ми! Той…

— Не! — изкрещя тя и докосна лицето му с пулсиращите си от болка пръсти. — Чуй ме! Опитай се да проумееш какво ти говоря. Не само животът ти е в опасност. Господин Гонт иска отново да страдаш и при това, скъпи, да заплатиш за страданието. Нима все още не си го разбрал?

Алън я изгледа, зяпнал от изненада… сетне стисна устни, по лицето му се изписа учудване и той промълви:

— Почакай… Имаше нещо нередно във видеофилма, който ми беше оставил. Не мога…

— Можеш, Алън. Каквото и да ти е продал онзи мръсник, направил го е умишлено. Както бе адресирал и онова писмо до мен.

Думите й за пръв път проникнаха до съзнанието на шерифа.

— Какво писмо?

— Сега това няма значение — ще ти обясня всичко, ако оцелеем. Важното е, че той все пак допуска грешки. Толкова е самоуверен, че е цяло чудо дето не се е пръснал от гордост. Алън, опитай се да разбереш: Ани и Тод са мъртви, но ако тръгнеш да преследваш Ейс Мерил, докато градът изгаря пред очите ти…

Внезапно нечия ръка я сграбчи през врата и тя политна назад. Ейс Мерил стоеше зад нея, насочил пистолет към главата й и през рамото й се усмихваше на Алън.

— Говорим за вълка… — ухилено заяви той и…

10

… Мълния проряза небето.

В продължение на четири минути Франк и неговият добър, стар „приятел“ Джордж Т. Нелсън останаха неподвижни на стълбата пред съда, дебнейки се като странни, очилати герои от долнопробен уестърн; нервите им бяха опънати като струни на цигулка, настроени на най-високата октава.

— Бум! — извика директорът и посегна към револвера, затъкнат в колана му.

— Бум! — изкрещя едновременно с него приятелят му и сграбчи своя револвер.

Устните на двамата бяха разтегнати от зловеща усмивка, сякаш крещяха беззвучно. Пръстите им натиснаха спусъците. Изстрелите се сляха в един. Проблесна светкавица… двата куршума се срещнаха и леко се отклониха, пропускайки целта.

Франк почувства как нещо профуча покрай лявото му слепоочие.

Джордж Т. Нелсън почувства как нещо опари шията му.

Учудени, двамата се втренчиха един в друг над димящите дула на револверите си.

— А? — прошепна Джордж Т. Нелсън.

— К’во? — промълви Франк.

Сетне колебливо се усмихнаха. Джордж Т. Нелсън нерешително пристъпи към Франк; Франк нерешително направи крачка към Джордж. Навярно след секунда щяха да се прегърнат, забравили свадата си пред лицето на смъртта. В този миг сградата на общината се взриви с грохот, който сякаш разтърси земята, и двамата загинаха на място.

11

Тази експлозия бе много по-мощна от предишните. Ейс и Бъстър бяха заредили общо четирийсет пръчки динамит в сградата на общината, разделяйки ги на две. Едната бомба поставиха на стола на съдията. Съветникът бе настоял да скрият другата в стаята на Аманда Уилямс, в крилото, където бяха помещенията на градските съветници, като отбеляза, че на жените не им сече пипето за политика.

Експлозията беше оглушителна и за секунда всеки прозорец на най-високата сграда в Касъл Рок бе изпълнен с призрачна, виолетово-оранжева светлина. Сетне огромни пламъци се промъкнаха през прозорците, през вратите и през вентилационните отвори, подобно на безмилостни, мускулести ръце. Понесен от огнения стълб, покривът, по чудо останал невредим, полетя нагоре като странен космически кораб, сетне се разби на хиляди парченца.

В следващия миг сградата се срути, обсипвайки улицата с порой от тухли и стъкло. Сред отломките би могло да оцелее само същество, не по-голямо от хлебарка. Експлозията причини смъртта на деветнайсет души, петима от които бяха телевизионни новинари, дошли да отразят странните събития в Касъл Рок и станали тяхна жертва.

Полицейските коли и фургоните на телевизията полетяха във въздуха като миниатюрни играчки. Жълтата камионетка, с която господин Гонт бе снабдил Ейс и Бъстър, тържествено закръжи на пет метра височина над Мейн Стрийт; колелата се въртяха, задните врати бяха увиснали на изкривените си панти, от задната част се посипаха инструменти и часовникови механизми. Понесена от силна струя горещ въздух, камионетката се наклони наляво и с трясък се приземи сред главната зала на застрахователната компания, като с изкривената решетка на радиатора си помете пишещи машини и картотеки.

Сградите се залюляха като при земетресение, всички прозорци се изпочупиха. Ветропоказателите, чиито стрелки посочваха на североизток, откакто бурята се бе разразила (сега ураганният вятър бе започнал да стихва, сякаш смутен от експлозиите), се завъртяха като полудели. Няколко изхвръкнаха от осите си и на следващия ден откриха един от тях забит подобно на индианска стрела във вратата на протестантската черква.

На Касъл Авеню, където схватката клонеше към убедителна победа на католиците, враждуващите страни преустановиха сражението. Хенри Пейтън стоеше до колата си, напълно забравил, че възнамерява да стреля, и се взираше в огненото кълбо в южната част на града. По лицето му се стичаха кървави вадички. Преподобният Уилям Роуз седна на земята, съгледа яркото сияние на хоризонта и реши, че е настъпил краят на света и че онова, което вижда, е мечът на Провидението. Олюлявайки се като пиян, отец Джон Бригъм се приближи към него. Носът му беше счупен, устните му представляваха кървава пихтия. Замисли се дали да не изрита като футбол главата на преподобния, но вместо това му помогна да се изправи на крака.

Анди Клатърбък дори не вдигна поглед. Седеше на стъпалата на дома на Потър, намиращ се на Касъл Вю, ридаеше и притискаше в прегръдките си мъртвата си жена. Оставаха му още две години живот, преди в пиянско замайване да пропадне през леда в езерото, но това бе последният ден, когато го видяха трезвен.

В къщата си на Делс Лейн Сали Ратклиф висеше в дълбокия гардероб в спалнята, върволица насекоми се спускаха по страничния шев на роклята й. Беше научила за случилото се с Лестър, беше разбрала, че е по нейна вина (или си бе внушила, че разбира, което в крайна сметка беше едно и също) и се беше обесила с колана на хавлията си. Едната й ръка беше пъхната в джоба на роклята. В юмрука си тя стискаше парче почерняло и изгнило дърво. Мокриците, които го населяваха, сега го напускаха, за да си намерят ново, по-сигурно убежище. Достигнаха ръба на роклята и запълзяха надолу по крака на мъртвата жена.

Във въздуха свистяха парчета тухли и като снаряди обстрелваха сградите, намиращи се около епицентъра на експлозията. Някои бяха надупчени като сирене, други — сринати със земята.

В нощта се разнесе рев, сякаш изтръгващ се от гърлото на лъв, улучен от смъртоносно копие.

12

Сийт Томас, който по настояване на Норис Риджуик караше полицейската кола, усети как задната й част леко се повдига, като че подхваната от гигантска ръка. След миг върху тях се изсипа дъжд от отломки. Няколко пробиха ламарината и попаднаха в багажника. Една отскочи от покрива, друга се приземи върху капака сред облак тъмночервена прах и се плъзна пред колата.

— Божичко, Норис, целият град се взривява! — пискливо възкликна Сийт.

— Не разсъждавай, а продължавай да караш — прошепна заместник-шерифът. Имаше усещането, че целият гори; едри капки пот оросяваха зачервеното му лице. Струваше му се, че Ейс не го е ранил смъртоносно, но го измъчваше страшно предчувствие. Чувстваше, че му прилошава, пред очите му започна да причернява, ала с огромно усилие на волята той успя да се овладее и не загуби съзнание. Докато тялото му изгаряше от треска, умът му настойчиво му повтаряше, че Алън има нужда от него, че с малко късмет неголяма смелост може би все още има шанс да изкупи злината, която беше причинил, разрязвайки гумите на Хю.

В далечината забеляза трима души, застанали на улицата, близо до „Неизживени спомени“. Огненият стълб, издигащ се от руините на общината, ги осветяваше, сякаш се намираха на сцена. Той видя още как Алън излиза от комбито си. Срещу него, с гръб към приближаващата се полицейска кола, стоеше човек с пистолет в ръка, държеше пред себе си някаква жена и я използваше като щит. Норис не виждаше ясно заложницата и не можеше да разбере коя е, но мъжът, който се прикриваше зад нея, носеше разкъсана тениска с емблемата на „Харли Дейвидсън“. Това беше човекът, опитал се да го убие пред общината и пръснал черепа на Бъстър Кийтън. Въпреки че не го бе виждал преди, помощник-шерифът беше сигурен, че това е Ейс Мерил, градският хулиган.

— Господи, Норис! Та това е Алън! Какво става?

„Който и да е онзи тип, няма да чуе колата ни — помисли си Норис. — Врявата наоколо е страхотна. Дано Алън не погледне насам… и да подскаже на онзи боклук, че нещо не е наред…“

Служебният револвер беше в скута му. Той свали предното дясно стъкло на колата и се прицели. Стори му се, че оръжието тежи двойно повече от преди.

— Карай колкото е възможно по-бавно, Сийт. А щом те ритна, моментално спри. Изпълнявай, без да разсъждаваш.

— Ще ме ритнеш? Защо ще ме ри…

— Млъкни, Сийт — уморено, но търпеливо промълви той. — Просто прави каквото ти казах.

Обърна се, провря се през прозореца на колата и сграбчи колоната за опора. Бавно и мъчително се повдигна, докато седна на прозореца. Страхотна болка прониза рамото му, от раната отново бликна кръв и започна да се просмуква в ризата му. Колата вече се намираше едва на трийсетина метра от тримата души, застанали насред улицата, и той имаше възможност да държи на мушка мъжа, прикриващ се зад заложницата. Все още не биваше да стреля, за да не улучи случайно жената. Но ако един от двамата се раздвижи…

Не биваше да се приближава повече. Той лекичко ритна крака на Сийт, който сиря колата сред улицата, осеяна с отломки.

„Божичко, нека един от двамата помръдне — безмълвно се молеше Норис. — Мъничко, съвсем мъничко…“

Цялото му внимание беше съсредоточено върху мъжа с пистолета и неговата заложница, поради което не забеляза как вратата на „Неизживени спомени“ се отвори, господин Лийлънд Гонт излезе от своя магазин и застана под зелената тента.

13

— Онези пари си бяха мои, мръснико! — изкрещя Ейс на Алън. — Ако искаш да си получиш кучката цяла и непокътната, първо трябва да ми кажеш какво направи с мангизите.

— Ейс, нямам представа за какво говориш — извика шерифът, който беше излязъл от колата си.

— Я не се прави на много хитър. Много добре знаеш, че имам предвид парите на чичо ми! Ако искаш мадамата да остане невредима, кажи ми къде си ги скрил. Обаче имай предвид, че няма да чакам дълго, педераст такъв!

С крайчеца на окото си шерифът забеляза, че по Мейн Стрийт се движи някаква кола. Стори му се, че е полицейска, но не смееше да я разгледа по-добре. Ако престъпникът разбере, че го заобикалят в гръб, положително ще убие Поли, и то без окото му да мигне.

Ето защо устреми поглед към любимата жена. В тъмните й очи се четяха болка и умора… но не и страх.

Внезапно усети как се отърсва от хипнотичното въздействие на видеофилма, как си възвръща здравия разум. Странно нещо е разумът. Не усещаш, когато го загубиш, не чувстваш липсата му. Ала моментално разбираш, когато си го възстановиш, все едно че при теб доброволно се завръща рядка, екзотична птица.

Той се обърна към Поли:

— Хрумна ми какво е нередно в онзи филм. Гонт е допуснал грешка.

— По дяволите, за какво говориш? — нервно се провикна Ейс и допря дулото на оръжието си до слепоочието на жената.

От тримата единствено Алън видя как се открехва вратата на „Неизживени спомени“; едва ли щеше да го забележи, ако не се стараеше да отклони погледа си от полицейската кола, пъплеща по улицата. Само той видя — смътно, с периферното си зрение — високият човек, който излезе от магазина. Сега не носеше спортно сако или смокинг, а черно палто от сукно.

Палто, удобно за пътуване.

Господин Гонт носеше старомодна чанта, подобна на онези, използвани в миналото от търговските пътници. Чантата беше изработена от кожа на хиена, нещо в нея се движеше и я издуваше, докато дългите, бели пръсти на собственика й стискаха дръжката. Отвътре се разнасяха приглушени писъци, подобни на призрачния звук, който издават кабелите с високо напрежение. Всъщност шерифът не долови писъците със слуха си; стори му се, че отекват в сърцето и в главата му.

Гонт стоеше под тентата, откъдето можеше да наблюдава едновременно приближаващата се полицейска кола и сцената, разиграваща се посред улицата. Постепенно лицето му се изкриви от раздразнение… после стана загрижено.

Алън си помисли: „Не знае, че съм го видял. Почти съм сигурен. Господи, дано да съм прав!“

Алън не отговори на Ейс, а отново се обърна към Поли, като стисна по-здраво кутията със змията. Очевидно Мерил не я беше забелязал, може би защото шерифът не се бе опитал да я скрие.

— В деня на катастрофата Ани е карала без предпазен колан — продължи той. — Не знам дали съм го споменавал преди.

— Не… не си спомням, Алън.

Зад гърба на Ейс Норис Риджуик мъчително се измъкваше през прозореца на полицейската кола.

— Ето защо полетяла през предното стъкло — обясни Алън и си каза: „След секунда трябва да нападна един от двамата. Но кого — Ейс Мерил или господин Гонт?“ Сетне продължи да говори на Поли: — Непрекъснато се питам защо не го е сложила, тъй като никога не караше без предпазен колан. С изключение на онзи фатален ден.

— Давам ти последен шанс, ченге! — изкрещя нападателят. — Дай ми мангизите или ще отвлека кучката! Избирай!

Шерифът се престори, че не го чува, и продължи:

— Но на видеофилма коланът й беше закопчан. — Внезапно разбра всичко. Прозрението избухна в разума му като ярък пламък. — Ани все още беше с колан И ТИ СГРЕШИ, ГОСПОДИН Гонт!

Гой рязко се извърна към високия човек, застанал под Зелената тента. Стисна здраво кутията от фъстъци, пристъпи към най-новия импресарио в Касъл Рок и преди Гонт да реагира (само очите му се разшириха от изненада), вече бе успял да отвърти капака на последната играчка на Тод припомняйки си, че Ани не се беше разсърдила за покупката й, а бе казала, че човек е дете само веднъж в живота си. Змията изскочи навън, само че вече не бе от хартия. Беше истинска.

Змията оживя само за няколко секунди и Алън не знаеше дали някой е забелязал това, но беше сигурен, че господин Гонт е видял промяната. Беше много по-дълга от хартиената змия на пружина, която бе изхвръкнала от кутията преди около седмица, когато бе отвъртял капака след дългото и самотно пътуване от Портланд до Касъл Рок. Кожата й проблясваше с всички цветове на дъгата, тялото й беше на черни и бели ромбове като на гърмяща змия.

Устата й се отвори и тя захапа рамото на Гонт през дебелото сукно. Ослепителният блясък на зъбите й накара Алън за миг да присвие очи. Смъртоносната триъгълна глава се отдръпна, после се стрелна към шията на търговеца. Той вдигна ръка, за да се предпази… но преди да успее да й попречи, зъбите й се забиха в плътта му, и то не веднъж, а няколко пъти. Триъгълната глава мълниеносно се стрелваше нагоре-надолу като иглата на шевна машина.

Гонт изкрещя — от болка, от ярост или от двете заедно — и изпусна чантата, за да хване змията с двете си ръце. В този момент шерифът се хвърли към него. Търговецът успя да издърпа от шията си гърчещата се змия, сетне я запрати на тротоара. Там тя отново се превърна в играчка, в обикновена пружина, обвита в избеляла зелена хартия — евтин трик, от който се възхищават единствено децата и хора с изкривено съзнание като Гонт.

Кръвта се стичаше на тънки струйки от трите дупчици на шията му. Той машинално я изтри със странната си ръка с дълги пръсти, наведе се за чантата… и се вкамени. Изгърбен, разкрачил дългите си крака, протегнал дългите си ръце, той приличаше на дървена фигурка, изобразяваща Икабод Крейн[1]. Ала онова, за което посягаше, бе изчезнало. Чантата от кожа на хиена, която сякаш дишаше, стоеше на тротоара между краката на Алън, който бе успял да я грабне, докато собственикът на магазина беше зает със змията.

Лицето на Гонт се изкриви от ярост, омраза и смайване. Горната му устна се набръчка като муцуна на куче и разкри зъбите му. Внезапно те се заостриха, сякаш някой ги изпили нарочно.

Той протегна ръце към чантата и изсъска:

— Върни ми я — тя е моя!

Алън нямаше представа как Лийлънд Гонт непрекъснато е уверявал жителите на Касъл Рок, че изобщо не се интересува от бедните, съсухрени човешки души. Ако го бе чул, сигурно щеше да се изсмее и да изтъкне, че лъжите са единствената стока на Лийлънд Гонт. Вече знаеше със сигурност какво има в чантата — какво издава стенанията, наподобяващи бръмчене на високоволтови електропроводи, какво диша тежко като изплашен старец на смъртно легло. Да, изобщо не се съмняваше.

Устните на търговеца се разтегнаха в мъртвешка усмивка. Ужасяващите му ръце сякаш се удължиха, за да хванат Алън.

— Предупреждавам те, шерифе — не си играй с мен. Не съм от хората, с които можеш да се подиграваш. Чантата е моя!

— Лъжеш, господинчо. Мисля, че си откраднал онова, което е вътре в нея. Струва ми се, че е по-добре да…

Зяпнал, от учудване, Ейс наблюдаваше постепенното преобразяване на Лийлънд Гонт от търговец в чудовище. За миг той охлаби хватката около шията на Поли и тя не пропусна да се възползва от тази възможност. Обърна глава и впи зъби в ръката му. Той машинално я отблъсна и младата жена се просна на улицата. Ейс насочи пистолета си към нея и извика:

— Кучка такава!

15

— Най-после! — промърмори Норис Риджуик. Беше подпрял удобно револвера на колоната. Затаи дъх, прехапа долната си устна и натисна спусъка. Ейс Мерил политна и рухна върху жената (сега Норис позна Поли Чалмърс и си каза, че би трябвало да го предположи), куршумът отнесе задната част на главата му.

Внезапно Норис почувства, че ще припадне. Същевременно бе ужасно горд от себе си.

16

Нито Алън, нито Лийлънд Гонт обърнаха внимание на гибелта на Ейс Мерил.

Двамата стояха един срещу друг: Гонт — на тротоара, а шерифът — на улицата, притиснал между краката си отвратителната, дишаща чанта.

Гонт дълбоко въздъхна и притвори клепачи. По лицето му пробягна странна сянка. Когато отвори очи, отново се бе превърнал в очарователния, светски човек, успял да заблуди почти всички в Касъл Рок. Хвърли поглед към хартиената змия на тротоара, намръщи се от отвращение и я избута с крак в канавката. Сетне се обърна към Алън и протегна ръка.

— Моля ви, шерифе, излишно е да спорим. Става късно, освен това съм доста уморен. Целта ви е да ме прогоните от града и аз съм склонен да го напусна. Ще си тръгна веднага щом ми върнете онова, което ми принадлежи. Уверявам ви, че действително е моя собственост.

— Говори колкото си искаш, но знай, че не ти вярвам приятел.

Гонт нетърпеливо и гневно го изгледа.

— Чантата и съдържанието й са мои! Нима не вярвате в свободната търговия, шериф Пангборн? Хей, да не би да сте комунист? Пазарил съм се за всяко едно от нещата чантата и съм си платил честно и почтено. О, навярно искате комисиона, хонорар, възнаграждение, и с удоволствие ще ви платя. Но разберете, че това е делови, не юридически въпрос…

— Подлец! — прекъсна го Поли. — Лъжеше, мамеше и заблуждаваше всички нас!

Той намръщено я изгледа, сетне отново се обърна към Алън:

— Не е вярно. Търгувам по обичайния начин. Показвам на хората стоката и ги оставям да преценят дали ще я купят. Така че, моля върнете ми…

— Смятам да я задържа — спокойно изрече шерифът. По устните му заигра ледена усмивчица. — Да речем, че чантата е веществено доказателство.

— Боя се, че това няма да ви се удаде, шерифе. — Мъжът слезе от тротоара. В очите му светеха червеникави пламъчета. — Възможно е да умрете, но няма начин да задържите нещо, което ми принадлежи. Не и ако съм твърдо решен да си го взема обратно, което възнамерявам да сторя.

Той тръгна към шерифа, пламъчетата в очите му проблясваха по-ярко. Тежкият му ботуш остави следа в сивкавата пихтия на паважа, която беше мозъкът на Ейс.

Алън почувства, че стомахът му се преобръща, но не направи нито крачка напред. Вместо това, подчинявайки се на някакъв инстинкт, той протегна ръце към фара на комбито си. Кръстоса китките си и замаха с длани, имитирайки крила на птица. Сетне си помисли: „Врабците отново летят, господин Гонт.“

Огромна сянка — по-скоро на ястреб, отколкото на врабец, изглеждаща странно реална за несъществуваща птица — внезапно се появи на фасадата на магазина. Лийлънд я забеляза й крайчеца на окото си, понечи да се втурне към нея, изплашено възкликна и направи крачка назад.

— Напусни града, приятелю — каза Алън. Размърда ръце пред фаровете и върху фасадата на шивашката работилница се появи огромно куче, подобно на санбернар. Някъде наблизо — може би случайно, може би не — залая истинско куче. Съдейки по звука, беше огромно.

Гонт трепна и погледна по посоката, откъдето се разнесе лаят. За пръв път изглеждаше малко обезпокоен.

— Имаш късмет, че ти позволявам да се измъкнеш безнаказано — продължи шерифът. — Но като се замисля, не мога да те обвиня в нищо. Може би църквата предвижда наказание за крадците на човешки души, но не и законът. Въпреки това те съветвам да изчезнеш, преди да е станало прекалено късно.

— Дайте ми чантата!

Алън впери поглед в него, опитвайки се да изглежда възмутен, докато сърцето му биеше до пръсване.

— Още ли не си разбрал? Не разбра ли какво се случи? Този път загуби. Нима си забравил как се постъпва в подобни случаи?

В продължение на една секунда Гонт безмълвно се взира в шерифа, сетне кимна и промълви като че ли на себе си:

— Знаех си, че е по-разумно да си нямам работа с теб, шерифе Пангборн. Знаех го. Добре. Признавам, че ти победи. — Понечи да се обърне и да си тръгне, а Алън въздъхна облекчено. — Ще напусна града…

Извърна се мълниеносно и дори шерифът не успя да реагира. Лицето на господин Гонт отново се беше променило; сега той въобще не приличаше на човешко същество. Това бе лицето на демон, набраздено от дълбоки бръчки, а в жестоките очи проблясваха оранжеви пламъчета.

— … но не без онова, което ми принадлежи! — изкрещя и се спусна към чантата.

Някъде отблизо или от огромно разстояние прозвуча викът на Поли Чалмърс:

— Алън, пази се!

Но в този момент демонът, вонящ на сяра и на прегоряла кожа за обувки, се нахвърли върху шерифа. Той трябваше да реагира мигновено или да умре.

Трескаво заопипва за ластичната примка, подаваща се изпод каишката на часовника му. Предателски глас му нашепна, че номерът няма да мине, дори чудо не би могло да го спаси, тъй като трикът с магическия букет беше много изтъркан, беше…

Палецът му попадна в ластичната примка и освободи миниатюрното хартиено пакетче.

Алън рязко протегна ръка към господин Гонт, дръпна ластичето и изкрещя:

— Абракадабра, гаден мошеник такъв!

Вместо букет от хартия в ръката му заблестя сноп ярки лъчи, които озариха Мейн Стрийт със странно сияние. Внезапно Алън забеляза, че лъчите, бликнали от ръката му, са бели, както се получава с всички цветове, когато преминат през стъклена призма. Почувства прилив на сила и за миг беше обзет от неописуем екстаз.

Светлина! Светлината идва…

Гонт изрева от ярост, болка и страх… но продължи да крачи към шерифа, който си помисли: „Бях прав. Толкова отдавна не е губил, че е забравил как се постъпва в подобни случаи.“ Демонът се наведе и се опита да премине под букета от лъчи, искрящ в ръката на Алън, и за миг пръстите му докоснаха дръжките на чантата, поставена между краката на шерифа.

В този момент Поли, обута в домашни чехли, притисна с крак протегнатата му ръка и изкрещя:

— Не пипай чантата!

Господин Гонт вдигна глава — устните му бяха разтегнати в ужасяваща гримаса — и Алън тикна в лицето му „букета“ от светлина. Лийлънд Гонт нададе вой, изпълнен с болка и със страх, и политна назад. Сини пламъчета танцуваха в косата му. Дългите му бели пръсти направиха последен опит да се вкопчат в чантата, но този път шерифът настъпи ръката му.

— За последен път те приканвам да напуснеш града — изрече Алън с глас, който му се стори напълно непознат, сякаш принадлежеше на друг човек. Беше силен, авторитетен, уверен глас. Съзнаваше, че не може да унищожи отвратителното създание, което коленичеше пред него и се опитваше с ръка да предпази очите си от ярката светлина, но можеше поне да го прогони. Тази нощ бе надарен с Вълшебна сила… но дали щеше да се осмели да я използва? — И за последен път повтарям, че чантата ще остане тук.

— Но те ще загинат без мене — проплака създанието, което приличаше на Лийлънд Гонт, и безпомощно отпусна неимоверно дългите си ръце; ноктите му, изкривени като на граблива птица, докоснаха отломките, осейващи улицата — Те ще загинат без мен, както растенията загиват без вода. Това ли искаш?

Поли, притисната до Алън, студено промълви:

— Да. Ако им е съдено да загинат, по-добре да умрат сега, отколкото да оцелеят и да останат във властта ти. Те… ние… действително имаме вина, но цената, която искаш, е прекалено висока.

Демонът изсъска и им се закани с пръст. Алън взе чантата и двамата с Поли заднешком тръгнаха по улицата. Шерифът вдигна ръката си и фонтанът светлина, бликащ от дланта му, озари с призрачно сияние господин Гонт и неговия „Тъкър Талисман“. Сетне дълбоко си пое дъх и извика с мощен глас, съвсем различен от неговия:

— ВЪН, ДЕМОНЕ! ПРОГОНВАМ ТЕ ОТТУК!

Чудовището изкрещя, сякаш го бяха залели с вряла вода. Зелената тента над „Неизживени спомени“ избухна в пламъци, витрината се пръсна на хиляди парченца. От юмрука на Алън бликнаха разноцветни лъчи и осветиха всички наоколо. За секунда между пръстите му проблесна мъничка звезда, сетне избухна и изчезна.

Чантата с трясък се разтвори и събраните вътре души се понесоха към небето като полъх на вятър, усетен от Алън, Поли, Норис и Сийтън.

Поли усети, че парещата болка в ставите и в гърдите й изчезва.

Норис почувства, че странната тревога, стягаща сърцето му, вече не го измъчва.

В целия Касъл Рок сражаващите се захвърлиха пистолети и палки; хората учудено се спогледаха, като че се събуждаха от страшен кошмар.

Дъждът спря.

17

Без да престава да крещи, съществото, което доскоро се наричаше Лийлънд Гонт, запълзя към тъкъра. Отвори вратата и се отпусна зад волана. Моторът започна страховито да вие. Това не бе звук на двигател, създаден от човешка ръка. От ауспуха изригна оранжев пламък. Стоповете проблеснаха, не, не бяха стонове, а грозни, червени очички — очите на жесток демон.

Поли Чалмърс изпищя и се скри зад рамото на Алън, но шерифът остана като вкаменен. До края на живота си щеше да си спомня онова, което последва, както и чудесата, случили се през тази нощ: оживялата хартиена змия, хартиените цветя, превърнали се в сноп от ярки лъчи, които изпълваха тялото му с нечувана сила.

Трите фара на тъкъра се запалиха и сред скърцане на гуми колата тръгна на заден ход, стопявайки асфалта под колелата си. После зави вдясно и въпреки че не докосна колата на Алън, тя се отмести на няколко метра, сякаш отблъсната от мощен магнит. От предницата на талисмана бликна мъгляво, белезникаво сияние и той започна да променя формата си.

Двигателят нададе вой и колата се понесе надолу по улицата, към огромната яма, зейнала на мястото на Общината, покрай смазаните коли и фургони, по посока на потока, над който вече нямаше мост. Двигателят ревеше като обезумял звяр, душите му пригласяха с яростен вой, белезникавото сияние обгърна колата.

За секунда лицето на демона се появи на прозореца, който се стичаше като размекнат восък, впери в Алън червените си, ромбовидни очи, сякаш искаше завинаги да запомни лицето му, устата му зейна страховито.

Сетне тъкърът се понесе надолу по улицата и започна да е променя още по-бързо. Купето му се издължи, доби странна форма, покривът изчезна, на колелата се появиха спици, гумите изтъняха. От решетката на радиатора излезе дим и постепенно започна да придобива очертания, докато се превърна в черен кон, чиито очи бяха червени като на господин Гонт. Обгръщаше го мъгляво сияние, под копитата му изскачаха искри и той оставяше след себе си дълбоки отпечатъци в размекнатия асфалт.

Колата се беше превърнала в талига, карана от гърбаво джудже. То беше вдигнало краката си върху ритлата и Алън забеляза, че носи островърхи ботуши, които сякаш бяха обгърнати от пламъци. След миг талигата се преобрази във фургон на пътуващ знахар, от онези, които преди стотина години кръстосвали надлъж и нашир страната. Върху едната му страна имаше надпис, който Алън едва успя да прочете:

„CAVEAT EMPTOR!“

Фургонът вече се намираше на около пет метра височина и продължаваше да се извисява. Премина през пламъците, издигащи се от развалините на общината, черният кон галопираше по невидим път в небето, под копитата му изскачаха ярки сини и оранжеви искри. След секунди фургонът се озова над потока и прелетя над взривения мост, който се подаваше от разпенените води като скелет на динозавър.

В този миг гъст облак дим, понесен от вятъра, обгърна Мейн Стрийт, а когато се разсея, Лийлънд Гонт и адският му фургон бяха изчезнали.

18

Алън хвана Поли подръка и двамата се приближиха към полицейската кола, с която бяха дошли Норис и Сийтън. Заместник-шерифът продължаваше да седи на прозореца, вкопчил пръсти в колоната. Чувстваше се прекалено слаб и се боеше да не падне, ако се опита да влезе обратно в колата.

Шерифът го хвана през кръста, издърпа го, внимателно го сложи на земята и промълви:

— Норис?

— Какво? — попита той през сълзи.

— Отсега нататък ще ти разрешавам да се преобличаш в тоалетната винаги, когато поискаш. Разбра ли?

Ала Норис сякаш не го чуваше.

Алън забеляза, че ризата на заместника му е просмукана с кръв.

— Ранен ли си?

— Да, но смятам, че раната не е дълбока. Но това… — посочи към горящите развалини — … всичко това е по моя вина!

— Грешиш — намеси се Поли.

— Не знаеш истината! — Лицето на Норис се изкриви от мъка и от срам. — Аз разрязах гумите на Хю Прийст. Аз съм виновен за неговите деяния.

— Може би е така — отвърна тя, — но трябва да се примириш с това. Аз също се обвинявам заради престъпленията на Ейс Мерил и чувството за вина ще ме измъчва до края на живота ми. — Посочи към улицата, където католици и протестанти се разпръскваха в различни посоки, а неколцината полицаи стояха неподвижно и дори не се опитваха да ги арестуват. Отец Бригъм подкрепяше преподобния Роуз, а Нан Робъртс бе хванала Хенри Пейтън през кръста. — Но кой насъска тях, Норис? А Уилма? Нети? И всички останали? Ако си бил ти, здравата си се потрудил.

Той избухна в ридания и прошепна:

— Толкова съжалявам.

— И аз — промълви жената. — Сърцето ми се къса.

Алън ги прегърна за секунда, сетне провря глава през сваленото стъкло на полицейската кола и попита Сийт:

— Как си, старче?

— Екстра — отвърна Сийт. Изглеждаше объркан и леко замаян, но болката в гърдите му беше изчезнала и очите му блестяха от възбуда. — Вие тримата май сте много по-зле от мене.

— Трябва да заведем Норис в болницата. Ако има място в колата, можеш да закараш всички ни.

— Дадено, Алън. Качвайте се. В коя болница отиваме?

— Карай към „Нодърн Къмбърленд“. Трябва да посетя едно момченце в тамошната болница и да се уверя, че баща му го е намерил.

— Алън, дали само ми се привидя, или действително колата на онзи тип се превърна във фургон и полетя в небето?

— Не знам, Сийт, и честно казано, не искам никога да науча истината.

В този момент до колата докуцука Хенри Пейтън и докосна рамото на шерифа. Очите му бяха широко разтворени, имаше вид на човек, който скоро ще промени изцяло начина си на живот, житейската си философия или и двете.

— Какво се случи, Алън — попита той. — Какво всъщност се случи в този проклет град?

Поли отговори вместо него:

— Имаше разпродажба. Най-голямата разпродажба по случай закриване на магазин… но в крайна сметка някои от нас решиха да не купят нищо.

Алън отвори предната врата и помогна на Норис да се качи в колата, сетне се обърна към Поли:

— Да тръгваме. Норис е ранен и е изгубил много кръв.

— Хей, почакай! — извика Хенри. — Трябва да ти задам куп въпроси и…

— Ще отложим въпросите за утре. — Той се настани на задната седалка до Поли и затвори вратата. — Днес не съм на работа. Всъщност смятам, че завинаги приключих с работата си в този град. Най-важното е, че всичко свърши. Каквото и да ставаше в Касъл Рок, вече приключи.

— Но…

Алън се приведе и докосна Сийт по рамото.

— Да тръгваме. И не щади конете.

Колата потегли по Мейн Стрийт, на разклона зави наляво и запълзя нагоре по хълма. Преди да го превали, Алън и Поли се обърнаха и хвърлиха последен поглед към града, където огньовете проблясваха като рубини. Той изпита огромна тъга и чувство за загуба и празнота. Помисли си: „Моят град! Това беше моят град, но никога повече няма да бъде.“

Двамата с Поли се обърнаха едновременно и очите им се срещнаха.

— Никога няма да разбереш истината за гибелта на Ани и Тод — промълви младата жена.

— Вече не искам да я науча — отвърна Алън Пангборн и нежно я целуна по бузата. — Тайната принадлежи на мрака, нека я отнесе със себе си.

Колата превали хълма и пое по шосе 119. Касъл Рок изчезна — мракът беше погълнал и него.

[1] Герой на Ървин Уошингтън от „Легенда за сънната долина“. — Б.пр. ↑

БИЛ СИ ТУК И ПРЕДИ

Ами да. Видя ли нечие лице, не го забравям никога.

Ела, дай да ти стисна ръката! Да ти кажа честно, познах те още по походката, преди да съм видял добре лицето ти. Това е най-подходящият ден човек да се върне в Джаксън Сити, най-хубавия град в Айова — поне от тази страна на Еймс. Хайде, засмей се, просто исках да се пошегувам.

Имаш ли време да поседнеш до мен? Ето тук, до паметника на загиналите през войните. Слънцето напича приятно и от това място се разкрива прекрасен изглед към града. Внимавай да не се убодеш на някоя тресчица — пейката е тук от незапомнени времена. А сега погледни! Не, не натам, а малко вдясно, към сградата с белосаната витрина. Едно време там се намираше кантората на Сам Пийбълс. Той беше агент по недвижими имоти и бе доста добър в професията си. После взе, че се ожени за онази Наоми Хигинс от Провърбия и двамата се изселиха в друг град, както напоследък правят всички млади хора.

Кантората му остана празна повече от година — след събитията в Близкия изток по нашите места настъпи криза — но сега най-сетне някой е наел помещението. Право да ти кажа, всички говорят само за това. Нали знаеш как е в глухата провинция, където животът е скучен и монотонен — откриването на нов магазин е голяма новина. По всичко изглежда, че скоро ще го отворят — последните работници си събраха инструментите и си тръгнаха още миналия петък. Ако питаш мене… Кой? А, онази жена ли? Ами това е Ирма Скилинс. Едно време беше директорка на гимназията — първата жена, заемаща подобна длъжност в нашия край. Преди две години се пенсионира и комай по същото време се отказа от всякакви обществени задължения — напусна организациите „Източна звезда“ и „Дъщерите на американската революция“. Разбрах, че дори не пеела в църковния хор. Смятам, че до известна степен причината е в ревматизма й — адски я измъчва. Виж как се подпира на бастуна си. Сигурно когато човек изпитва толкова силна болка, би направил всичко да я облекчи.

Погледни я само как оглежда новия магазин! И защо не? Може да е стара, но още не е с единия крак в гроба. Нали знаеш поговорката, че който много знае, бързо остарява… но удоволствието от наученото остава.

Дали мога да прочета надписа? Разбира се, че мога! Преди две години сложих очила, но ги използвам само за работа, иначе никога не съм виждал толкова добре надалеч. Отгоре пише: „ПРЕДСТОЯЩО ОТКРИВАНЕ“. Следва „СБЪДНАТИ МЕЧТИ“ и „НЕВИЖДАНИ СТОКИ“. А най-отдолу… чакай малко, буквите са по-дребни… най-отдолу пише: „НЯМА ДА ПОВЯРВАТЕ НА ОЧИТЕ СИ“. Твърде се съмнявам в последното — в Библията е казано, че няма нищо ново под слънцето и съм по-склонен да вярвам на Светото писание. Но Ирма непременно ще дойде на откриването на магазина. Ако не друго, то поне хубавичко ще огледа човека, дръзнал да опъне яркочервена тента над бившата кантора на Сам Пийбълс.

Може и аз да надзърна в този прословут магазин. Предполагам, че всички в града ще го сторят, преди да решат да си похарчат парите. „Сбъднати мечти“… странно име, а? Какво ли може да се продава там?

Ами че в магазин с такова име би могло да се продава всичко.

Абсолютно всичко.

24 октомври 1988 г. — 28 януари 1991 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.